74 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 4. N:0 4. 



Andra epitei- Liksom bladcpitelet genom cellernas vaxafsöndring, visande sig i pruina 



eller glans, ger karaktärer af hufvudvikt, så kunna äfven viktiga karaktärer fås 

 från dess öfriga beskaffenhet: öfversidans rugulositet, beroende på cellväg- 

 garnas utbuktning, så att cellgränserna bli markerade genom helt grunda insänk- 

 ningar, nerverna genom djupare; vidare förhållanden, beroende på väfnads- 

 spänning, såsom m. el. m. fast konsistens hos bladet samt dess böjning eller 

 vrid ning. Då jag vid Mölnbo först lärde mig skilja mellan gl. septe?itno72alis 

 och galactisiajis, iakttog jag med förvåning, hur konstant för bådas alla olika 

 former en viss liten skillnad i konsistens var, hvarmed sammanhängde, att den 

 förras något vekare blad vid börjande torkning fingo ofvansidan konkav, under det 

 den andras fasta blad fingo kanten en hårsmån nerböjd och därigenom snarare 

 buktade sig uppåt; från båda skilde sig dccurtata-'ioxvaQ^xv^'A. alltid genom tunna, 

 nästan slankiga blad. Om denna epitelcellernas artegendomlighet kan gifva 

 mikroskopiska karaktärer af praktisk användbarhet (ss. hos mossorna), återstår 

 att utforska. 



Epiteibihang. Stamtaggarna gifva goda karaktärer, och nästan hvarie specialart kan 



a. Stamraens. &&!=>& ' jr 



sägas karakteriserad af sina egendomligheter i taggtypen. 



På hvarje buske genomgår taggtypen en följd af förändringar. Nederst 

 på stammen äro taggarna smala, raka med föga vidgad bas (som taggarna hos 

 R. mollis och hos unga plantor af alla arter). På långskotten högre upp når 

 typen sin fulla utbildning, men så att på hvarje internodium åter börjas med 

 smala, raka småtaggar, därefter följa öfvergångstaggar, och först mot inter- 

 nodiets topp, där taggarna stå tätast, uppträder med stor taggarna den fullt 

 utbildade taggtypen ; allra öfverst komma åter småtaggar, kortare och gröfre 

 än de första, ofta klubblika (se bild 35). På ett taggrikt skott visar sig denna 

 taggföljd tydlig, på ett taggfattigt blir den m. el. m. reducerad, både till antal 

 och utbildning. På kortskotten, både blom- och blad-, komma endast små- och 

 öfvergångstaggar till utbildning, dess mindre ju svagare stamdelen är. 



Småtaggar kunna någon gång vara för en art egendomliga, t. ex. nål- 

 taggarna hos virf. Matssonii (se bild 63), klubbtaggarna hos gl. galactizans hufvud- 

 var. Öfvergångstaggar kunna, i den mån de nått starkare utbildning, m. el. m. 

 tydligt ge föreställning om den fullt utbildade typen (jfr t. ex. bild 28 med 25, 

 14 med 12, 1 1 med 9), men först stortaggarna ge säker kunskap härom ^ 

 hvilket vid insamling af pressexemplar bör tagas ad notam. P"yra hufvudtyper 

 synas af dessa kunna urskiljas: 



/. Urtypen (se bild i, 38), endast genom större längd, groflek och 

 mer förlängd bas skild från småtaggarna; 



2. Kl o t agg ar (se bild 29, 40; 14 mellanform till i), från låg bas 

 hastigt sammandragna och sedan jämnt smalnande och krökta till en 

 lång spets; 



j". Kortkrökta (bild ']6, JJ, 81, 82), som föreg., men spetsen tvärt 

 nerböjd; hela taggen därigenom låg i jämförelse med basens längd; 



^. Högbasiga, vackrast utbildade hos uirf. silvescens (bild 45, 46, 

 48, 50), något sämre hos gl. septcntrionalis (bild 25, 23, 19; 21 mellan- 

 form till i), från hög bas långsamt smalnande till en bred mellandel, som 

 öfvergår i en kort spets med föga ändrad riktning. 



