S, ALMQUIST. BERGIANSKA TRÄDGÅRDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 75 



Alla typerna variera från rakt utstående till starkt nerlutande. Vid 

 svagare utbildning visa de öfriga typerna m. el. m. tydligt återgående till ur- 

 typen, liksom de äfven sinsemellan förbindas genom mellanformer. 



Taggbasens längd tyckes starkt påverkas af skottlängden, så att pä lång- 

 sträckta internodier basen blir långt utdragen men i stället ofta smal (jfr 

 bild 45, 53). 



En viss benägenhet för taggrikedom eller -fattigdom kan visserligen 

 ofta vara för en specialart utmärkande, men användbara karaktärer kunna häraf 

 sällan hämtas, emedan variationens latitud är så stor ^,' efter olika växplats. På 

 solig, mager lokal bli skotten korta och tätt riktaggiga; på skuggig, myllrik 

 lokal förlängas skotten och bli taggfattiga, upptill hos många former t. o. m. 

 tagglösa (jfr sid. 37). 



På unga plantor af rosae ha bladen aldrig hår, däremot stor rikedom på b. Bladens 



01 11 ,1 o 1 r I- 1 1-1 /I-1 0,1 \ opitelbihang. 



smaglandler, dels pa skaftet, längs hvars undersida (liksom pa medelnervernas) 

 de genom glandelborst öfvergå i småtaggar, dels som glandeluddar i skifvans 

 tandkanter (hos j/w/ü's-gri\ppen äfven på bladparenkymet). På denna urbladens 

 ståndpunkt kvarstå //ve- formerna; hos J>er-, sub- och grundformerna sker en 

 gradvis fortskridande utveckling, hvarigenom glandierna m. o. m. försvinna, 

 under det taggarna i allmänhet förstärkas. Frodig utbildning af enskilda skott 

 verkar i samma riktning (jfr sid. 13 nederst). Öfverhufvud visar sig genom 

 talrika ex. af skottvariation (se t. ex. sid. 27, 29), att karaktärer tagna från 

 bladens glandier och taggar ha lågt systematiskt värde, knappt tillräckligt för 

 mer än elementararters grundande. 



Håren på bladskaft och bladskifva komma först på årsplantans topp- 

 blad; i den mån de bli tättstående, undanträngas glandierna och äfven taggarna 

 blifva allt färre. Härmed sammanhänger, att preß- och /^v-former så godt som 

 saknas af starkhäriga typer (jfr sid. 10, Ser. B), samt att de i regel äro svagare 

 håriga än motsvarande grundformer. Om den ganska vida latituden för hårig- 

 hetens variation (särskildt öfversidans) är på flera ställen ordadt (t. ex. sid. 48, 

 44 not; jfr sid. 25 öfverst). 



Ofvan (sid. 'j'^ är framhållet, att hvarje specialart kännetecknas af något Biacüorm och 

 egendomligt i bladform och tandning, som ger sig tillkänna i hvarje småblad 

 men som, i följd af den oändliga rikedom af former hvar buskes blad erbjuder, 

 först fullt tydligt framträder vid jämförelse med motsvarande blad af en när- 

 släktad form. Det blir därför nödigt att närmare redogöra för den formväxling, 

 som äger rum hos bladen pä ett och samma skott. 



Ett blomskott af normal utveckling bär i regel vid blomningen 5 blad: a. Hos biom- 



I. P2tt nederblad (det öfversta; de föreg. oftast förut affallna), på 

 bilderna tecknadt med a: basdelen utdragen, m. el. m. kilformig; topp- 

 delen outvecklad, afrundad — tvär, med grof tandning, föga utdragna 

 tanduddar; 



ikott. 



' .\fven af en sä taggrik specialart som gl. i^eptenti-ionalis iiineatitla finnes (enl. ex. af 

 X. Berlin) en till öfre skotten samt bladskaften alldeles tagglös form (förmodligen skild ele- 

 mentarart). 



