7^ ACTA HORTI BERGIANI. BAND 4. N:0 4. 



2. Ett öfvergångsblad, b: toppdelen börjar visa tillspetsning och 

 typformen därigenom bli skönjbar, äfven hos tänderna, som på detta 

 blad når maximum af klyfning; 



3. Ett mellanblad, c: basdelen mer afrundad, toppdelen mer ut- 

 dragen och tillspetsad; tandningen fullt utbildad, fortfarande på (eller 

 nära) maximum af klyfning; genom allt detta ägnar sig mellanbladet 

 särdeles väl att i alla hänseenden framvisa typformen, h varför en kortare 

 rosa-beskrifning främst bör afse detta blad; 



/, 5. Två öfverblad, d, e, det senare oftast förmedlande öfvergång 

 till högbladen och m. el. m. reduceradt: bas allt bredare och mer aftvärad 

 (utom i den händelse att bladet reduceras och blir allt smalare), toppdel 

 allt mer långspetsadt utdragen; tandningen blir allt tätare, finare och 

 enklare, beroende på att bitänderna bli utdragna som hufvudtänderna och 

 därför från dessa oskiljbara. 



Mycket frodiga blomskott få flera blad, hvarigenom förskjutningar i 

 ofvanstående serie inträda; pä det 6-bladiga skottet t. ex. kommer bladet 3 att 

 bli ett mellanting mellan öfvergångs- och mellanblad. De sällsynta skotten med 

 färre blad tyckas fått bladet 5 fullt reduceradt till högblad, 

 ^'^^iidnini^*^ Ombildningen af formtypen i serien nederblad — öfverblad är hos olika 



specialarter olika vidtgående; under det nederbladen i det stora hela äro ganska 

 likartade, visa de högst utbildade bladen betydliga skiljaktigheter i form och 

 tandning. Fyra hufvudtyper af bladbildning synas mig kunna urskiljas, 

 karakteristiska för hvar sin af de 4 underarter, hvari jag sammanfört samtliga 

 mig bekanta ff. af glaiica, samt återkommande, den första så godt som identisk 

 i alla de följande sektionerna, de öfriga m. el. m. modifierade, 2 och 4. icke 

 tydligt representerade bland de rent gröna: 



1. Urtypen (gl. '^•Aßeliana, gif. '^pallcns, vir. ""liinitata, virf. '^colli- 

 nalis och '^sllvcscens; m. el. m. förändrad hos öfriga subsp. af A-serien): 

 basdel lång, äfven hos de öfre bladen behållande något af kilform, därför 

 ofta tvär öfvergång till toppdelen, som är mindre utvecklad än hos följ. 

 typer, öfverst vanligen förkrympt till en lång, smal udd; toppens tänder 

 ha ej rum att utveckla sig på bredden, utan bli smala, med uddarna 

 m. el. m. starkt samböjda; i den mån bas- och toppdel äro tillnärmelse- 

 vis rätsidiga, blir bladformen roiiilnsk, en form som aldrig fullt tydlig 

 återfinnes annat än hos urtypen i dess mindre utbildade undertyper ; 



2. Lån g toppig a typen (gl. '^caninella, glf. ^'serrifrons ; något lik- 

 nande hos virf. tenuata, Hallajidlca, Icpidina): basdel m. el. m. afkortad, 

 hos de högre utbildade fina allt mer bred och tvär neråt; toppdel för- 

 längd, m. el. m. rätsidig, mer sällan bildande tydhg udd (angifvande 

 lägre utbildning hos fn); tandning djup och grof; tänder breda (hvilket 

 särskildt faller i ögonen hos uddtanden); 



3. Grund- och långtändta typen {gl. galactizans, glf. corilfolia, 

 vir. venosa, m. el. m. tydligt återkommande hos virf B-serien, renast hos 

 obtusata): både bas- och toppdel korta och afrundade. den senare stundom 

 bildande en smal udd; tänder liksom åtstrukna, med lång utkant, 

 kort framkant, spetsen ofta utböjd till en kort, m. el. m. trubbig udd; 



