S. ALMOUIST. BERGIANSKA TRÄDGARDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 



79 



skaftet, hvarigenom en mellanform uppkommer (en sådan ses på bild 55); i 

 mycket stora fruktställningar sker detsamma med de sekundära toppnyponen. 



De bästa nyponkaraktärerna bero af till hvilken grad skaftet uppgår i 

 nyponet (de hämtas således uteslutande från toppnyponen). Sker detta i hög 

 grad, blir skaftet kort, och nyponet får utpräglad päronform; blir åter endast 

 en liten del af skaftet indraget, så blir nyponet långskaftadt och dess bas nästan 

 äggformigt rundad (jfr bild 28 med 33 och 37; 44 visar en medelform). Dessa 

 olikheter äro fullt artegendomliga samt kunna urskiljas äfven på pressadt ma- 

 terial (i motsats mot de flesta andra nyponkaraktärer). Deras brukbarhet lider 

 dock däraf, att vissa lokaler eller trakter synas disponera för längre eller kortare 

 skaftbildning, med ganska stor variationslatitud, så att en viss skaftlängd i mm. 

 föga eller ingen ledning ger. I Bergianska trädgården, där nyponskaften öfver- 

 hufvud äro ovanligt korta, kan äfven en så ringa skaftlängd som bild 44 ange 

 en relativt långskaftad form, såsom konstant visar sig vid jämförelse med när- 

 mast stående typ [inrf. sihwscens, se bild 54); i en remiss från Värmdö skärgärd 

 fann jag dessa samma typer med ojämförligt längre nyponskaft, men samma 

 relativa skillnad särdeles skarp och iögonenfallande samt säkert användbar för 

 formernas bestämning. 



I fråga om öfriga formkaraktärer råder en ganska tydlig parallellism 

 med bladens: med långsträckta blad följer långsträckta nypon; hos /<?//- form erna 

 äro nyponen vanligen rundade o. s. v. (jfr hvad sid. 23 säges om blads och nypons 

 variation hos gl. patricia 15). Afsmalnande uppåt är magerhetstecken, stark 

 vidgning uppåt anger en fet form; sådana frodighetésymtom inverka starkt pä 

 formbildningen utan att ha något systematiskt värde. 



Ju mer nypon väggen antager bärkaraktär, dess starkare blir dess färg 

 och glans. Denna utbildningsprocess blir hos olika rosa-typer olika genom- 

 gående, och i följd däraf kunna helt säkert färgkaraktärer vara fullt artegen- 

 domliga; jag har t. ex. alltid funnit glf. Mcelarensis ha gulröda, glanslösa, corii- 

 folia brunröda, glänsande nypon ; och den sid. 6 anförda, af gammalt kända 

 skillnaden mellan R. canino och solstitialis till nyponens konsistens och färg, 

 är tydligen just nämnda skillnad i afseende på hur långt bärbildningen fort- 

 skridit i utveckling. Men användbara som skiljekarakterer torde sådana olik- 

 heter knappt någonsin blifva. Dels kan svårligen af alla former fås samladt 

 och konserveradt ett tillräckligt och fullgodt undersökningsmaterial. Dels äro 

 dessa karaktärer underkastade betydlig variation äfven på samma buske; ett 

 betydligt antal nypon, särdeles svagare, förråda genom mindre hög färg äfven 

 vid full mognad, att de ej i nyponväggens omvandling nå till den för formen 

 normala utbildningen. 



Liksom i afseende på fodrets riktning och persistens vid nypon- 

 mognaden R. caiiina, mollis och öfriga kollektivarter typiskt förhålla sig olika, 

 har jag tyckt mig finna, att hvarje specialform af solstitialis har en för sig nor- 

 mal foderställning och persistens, egendomligheter i afseende på de torkade 

 foderbladens inböjning af kanterna, inrullning af spetsarna (jfr t. ex. bild %o, 

 som visar ställningsförhållanden, karakteristiska för virf. Bcrgiaiia) o. s. v. Men 

 allt detta visar sig tydligt endast vid full utbildning under gj^nnsamma för- 

 hållanden, och störande infl}'telser kunna så starkt göra sig gällande, att ej ett 



Fonnkarak- 

 tärer. 



Pärokavak 

 tärer. 



d. Fodret vii' 



nypoiimog- 



uaden. 



