S. ALMQUIST. BERGIANSKA TRÄDGÅRDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 8 1 



uttala något omdöme men håller det ej omöjligt. Som nyss citerade ex. med 

 dilatans-^orvaern^. visar, kunna mycket närstående typer häri vara olika, så att 

 i alla händelser det systematiska värdet blir obetydligt. 



Jag har olvan framhållit som ett mål för denna uppsats att ge en ^ Special- 



•' ° r Jr o arternas syste- 



naturlig uppställning af j-^/j-ZzV/öZ/jr-gruppens hufvudformer, återgifvande formserier- '"^H^j?^^ "pp" 

 nas förklyftningar och inbördes sammanhang, såvidt detta är möjligt med vår 

 nuvarande kännedom om svenska rosaformer. 



Visst är, att den ej ovanliga föreställningen om ett outredbart och kon- 

 tinuerligt formkaos, »med lika många arter som individer», är alldeles oriktig. 

 Det är ett område af fullt afgränsade systematiska enheter, elementararterna 

 visserligen otaliga men sammanhängande till väl skilj bara specialarter af ett alls 

 icke oöfverskådligt antal, icke pä långt när så stort som hieraciernas men 

 närmast jämförligt med fruticosus-grup'pQn bland Rubi, rosornas närmaste släk- 

 tingar. 



Vidare ses tydligt, att specialarterna här liksom öfverallt i formrika grupper 

 ordna sig i serier, att således den evolution, som frambragt dem, fortgått efter 

 vissa riktningslinjer; vidare att dessa serier ofta visa tydlig parallellism, så- 

 som E. Fries först uppvisade hos Agaricus-släktet och lafvarna och såsom äfven 

 bland hieracierna, särskildt i vissa grupper, så tydligt ger sig tillkänna; slut- 

 ligen att grannserier visa sig löpa tillsammans eller åtminstone tydligt konver- 

 gera mot en gemensam utgångspunkt, att de klyfva sig i nya serier, stundom 

 divergerande från moderserien i riktning mot en helt främmande formtyp (jfr 

 det om silvescens-^oxvnexndi sagda, sid. 33); korteligen, det hela, »systemet», får 

 den likhet med trädförgrening, som Darwin ur descendensteoriens principer 

 härledde såsom typisk för hela den organiska världen. 



Formseriernas klara framträdande beror i väsentlig mån på sällsyntheten Hy'Ji-idcr 

 af hybrider, här som hos hieracierna säkerligen mest beroende på apogami, 

 för de sexuella formerna — att sådana existera visas här som hos hieracierna 

 genom tillvaron af säkra hybrider — lätt förklarlig genom de sällsynta besöken 

 af insekter, hvilka här ingen honung finna och endast ett sparsamt och till stor 

 del dåligt utbildadt frömjöl. Relativt vanligast äro hybrider med R. mollis, en- 

 ligt G. Bladini lätt igenkännliga på de ytterst talrika, små, outbildade nyponen. 

 Samma egendomlighet ledde mig till upptäckten af den enligt Matsson enda 

 kända säkra hybriden af canina och solstitialis (en stor buske på Säby backe invid 

 Vårdinge kyrka, tydligen can. sudcrDimuiica a. & u. x gl. hodopJäla At.). Af 

 hybrider mellan olika solstitialh-ioxva^x äro inga andra kända än här beskrifna 

 (3 säkra, 2 sannolika); bland de tusenden af buskar jag vid Mölnbo undersökt 

 har jag icke kunnat finna någon hybrid (de misstankar jag trott mig berättigad 

 till i fråga om fyra ha befunnits alldeles ogrundade). 



Den stora rikedomen af fullt distinkta former å ena sidan, samt å andra 

 sidan dessas tydligt skönjbara sammanhang på ett sätt, som märkligt stämmer 

 med nu rådande systematiska teorier, erbjuda rodologen en forskningsuppgift, 

 som i dessa evolutionsvetenskapens tider måste anses intressant och maktpå- 



11 



