82 ACTA HORTl BERGIANl. BAND 4. N:0 4. 



liggande, samt särskildt blir det för den, hvilken som svensk botanist känner för- 

 pliktelsen af landsmanskap med systematiska snillen som Linné och Elias Fries. 

 perföi-f^\^me\-- En för den rodologiska systematikern särdeles lycklig omständighet är, 



?Äka'^anOTd- att från rosa-indi videts utveckling kunna otvunget härledas principer, hvilkas 

 ^™^' systematiska värde bekräftas af alla öfriga förhållanden. 



1. Hårbladiga typer måste vara utvecklade från glattbladiga, efter- 

 som individerna i tidigaste stadium sakna hår och i öfrigt likna de glatt- 

 bladiga typerna; som konsekvens häraf: ju hårigare, dess längre utveck- 

 lade. Denna princip bekräftas af det sakförhållande, att de stora form- 

 grupperna komma hvarann närmast i sina glattbladiga typer (en vir. Ii- 

 initata kan lätt förväxlas med en gl. Afselia?ia, en vir. venosa med en 

 gl. galactinans eller caninella), sä att formserierna åt detta håll kunna 

 sägas konvergera, under det att formbildningen blir allt rikare och typerna 

 allt starkare differentierade i den mån hårigheten blir starkare. 



2. Prce-fornier (i?tcl. ciliösa) måste anses usprungligare än motsva- 

 rande per- och grundformer, eftersom hvarje individ i sitt första sta- 

 dium är prce-ioxva. Principen bekräftas af att /r^-former så godt som 

 alltid äro mindre håriga än resp. grundformer (saknas alldeles af starkt 

 håriga typer) samt att //7^-former af granntyper genomgående komma 

 hvarann närmare än grundformerna och aldrig i rik formbildning kunna 

 jämföras med dessa^ (jfr. sid. 9, virentiformis ser. A, samt sid. 11, 

 första stycket om lateralis). 



3. Af det som sid. 'j'] sagts om bladtyper, på grund af bladutveck- 

 lingen af det enskilda skottet, följer, att rosatyper med /?/«^/ ^/ hvad som 

 där kallats urtypen måste anses äldre än de af andra bladtyper karakte- 

 riserade, samt att angusti-former måste anses ursprungligare än motsva- 

 rande lati-former. Också karakteriseras af urtypsblad '''Afseliana och '^limi- 

 tata, i hvilka subsp. glaucescenta och icke-glaucescenta ostridigt komma hvar- 

 ann närmast; däremot sakna starkt hårbladiga former, så vidt min 

 erfarenhet räcker, i sina bladformer genomgående hvarje rest af ur- 

 typen. 



Möjligt är, att genom närmare studium af de olika rosa-typerna i deras 

 tidigaste stadium också klarhet kunde vinnas om det genetiska sambandet mellan 

 de båda stora, genom inga öfvergångsformer förbundna områden, i hvilka som 

 ofvan framhållits hela artkomplexen R. solstitialis coli, visar sig vara fördelad, 

 nämligen de glaucescenta och de gröna. Så vidt jag kunnat iakttaga — mitt 

 undersökningsmaterial i denna punkt har hvarken varit särdeles omfattande 

 eller tillräckligt godt — är mellan glaucescenta och gröna former ingen märk- 

 bar skillnad i det tidigare stadiet; alla visa samma gråaktigt bleka färgnyans 

 (utan blåaktigt), mest lik bleka wWv/j-formers. Om nu häri kan visa sig en an- 

 tydan, att urformerna till vår svenska solstitialis-(ovma.tion äro att söka bland 

 virens-fovmerna — såsom af andra grunder ej synes otroligt {jfr nästa stycke) 

 — är en fråga som anbefalles till grundlig undersökning. 



^ Vid valet af ordet gyimdform som term ha vi ej velat därvid fästa betydelse af ursprung 

 utan uttrycka den förhärskande ställning sådana ff. intaga i den nuvarande rosa-vegetationen ge- 

 nom ymnig förekomst, rik formbildning o. s. v. 



