S. ALMQUIST. BERGIANSKA TRÄDGÅRDENS SPONTANA ROSA-FORMER. 83 



Af de båda nämnda stora hufvudområdena är det mindre formrika, de rie^^ differen- 

 grönas = inrcns + virentiformis, det enda, där formkännedomen ännu räcker a.*Biana'de 

 till att grunda en något så när tillförlitlig öfversikt öfver formserierna. Enligt s'«"». 

 princip i måste ^-'/r^vw-omradet anses för det ursprungligare. Här möter enligt 

 min erfarenhet den skillnaden från öfriga områden af solstitialis, att inom ingen- 

 dera af de båda underområdena, Ihnitata och veiwsa, någon differentiering i 

 distinkta specialarter tyckes ha ägt rum; formbildningen är fullt lika rik, stor 

 växling i bladformer (jfr. sid. 30) liksom taggformer, men distinkt begränsning 

 mellan formerna (annat än de talrika prcF- per-, super- o. s. v.) har det varit 

 omöjligt för mig att finna, trots mycken därpå nedlagd möda. Formbildningen 

 skulle således här te sig som hos de sexuella hieracie-arterna auricula och umbella- 

 hmi\ kommande undersökningar få visa, om skillnaden sexualitet — apogami 

 äfven här förefinnes. 



Tydliga mellanformer förbinda å ena sidan liinitata med virentifoniiis A- 

 serie (närmast med '■''col/inalis), å andra sidan venosa med B-serien (särskildt an- 

 ser jag mig sett förbindelselänkar till '^obtusata och -'^Bergiana vanescens). Hela 

 området blir sålunda deladt i två fullt skilda serier, med olika bladfärg, konsi- 

 stensförhållanden, form och tandningstyp (se vidare sid. 9 — 10), men vid ut- 

 gångspunkten nästan sammanlöpande — lefvande Ihnitata och venosa har jag 

 dock alltid säkert kunnat skilja, pressade har jag stundom funnit dubiösa. I 

 fråga om detaljer rörande formernas sammanhang hänvisas till systematiska 

 delen. 



Af de båda serierna är den förstnämnda [liniitata -\- virf. A-ser.) långt 

 formfattigare och med all säkerhet den ursprungligare, liksom den ej heller, 

 hunnit så långt i utveckling, hvilket följer enligt alla 3 ofvan uppställda prin- 

 ciper: i) /?/;-//- former äro sparsamma och aldrig starkt utbildade (såsom typiskt 

 är hos '^■Matssonii och '■'■Bergiajia i den andra serien); 2) //v^-former äro ymniga 

 och intaga en, inom andra grupper ovanlig, själfständig ställning; ett par ciliösa 

 äro kända (inga i den andra serien ; bland dess mer håriga knappt någon /re- 

 form); 3) blad-urtypen återfinnes m. el. m. utpräglad hos alla seriens subspecies, 

 rombisk bladform uppträder hos alla (hos den andra serien har jag knappt sett 

 någon antydning till urtyp eller ansats till rombiskhet). 



Bland de glaucescenta, glauca + glauciforniis, måste Afzeliana-oxnx2.åQ.\. anses \- BJand de 

 som det ursprungligaste (likheten med vir. limitata; svag glaucescens; blad af 

 m. el. m. utpräglad urtyp o. s. v.), och inom detta .synes mig lateralis + 

 menihranacea så att säga bilda en urkärna, med talrika karaktärsdrag tydande 

 på ursprunglighet (bladformen; latiformer saknas; /»/vr-former förhärska; ensamt 

 här en ciliös typ af full själfständighet, hvarifrån antagligen den icke ciliösa 

 menibranacea uppkommit genom mutationer, jfr sid. 70). Med Afzeliana sam- 

 manhänga öfriga subsp. af glaiica så nära, att begränsningen för samtliga vållar 

 .stora svårigheter. Beträftande förbindelsen mellan de glattbladiga glaiica och 

 de hårbladiga glaiiciforniis har jag iakttagit öfvergängar åt hårbladighet från 

 alla 4 af mig uppställda glauca-swh^}^. och från olika former af dessa. Fullt 

 tydlig är förbindelsen mellan gl. '^galactizans och glf. "^-coriifolia, samt mellan 

 gl. ''^ca?n7iclla och glf. '''serrifrons; jag hyser ej heller tvifvel, att öfvergångarna 

 från gl. '^-Af.r^eliana (t. ex. sid. 62 omnämnda contraciiforniis) leda i riktning mot 



