Jättenäckrosorna (arterna af släktet Victoria Lindley) höra utan allt tvifvel 

 till de praktfullaste och mest storslagna bland de ytterst talrika växter, den 

 sydamerikanska kontinenten hyser. De hafva också en vidsträckt utbredning, från 

 Guyana ända till Corrientes på gränsen mellan Paraguay och Argentina ^), från 

 Santarem eller Para nära Amazonflodens mynning till Solimöes nedre lopp (åt- 

 minstone så långt upp som till Tefifé-flodens mynning) och Boliviens lågland. 

 Det är under sädana förhållanden egendomligt, att det dröjde mer än 300 år 

 efter Sydamerikas upptäckt, innan någon underrättelse om dessa växter kom 

 till Europa. Möjligt är visserligen, att de någon gång blifvit omnämnda i 

 missionärernas, särskildt jesuitmissionärernas, rapporter eller reseberättelser, men 

 dessa funno vanligen sin graf i de spanska arkiven ; och litteraturen har ingen- 

 ting att förmäla om ifrågavarande växter förr än långt in på 1800-talet. 



Victorierna uppträda också på sådana ståndorter, att de trots sin storlek 

 lätt undgå den resandes uppmärksamhet. De förekomma i lugna, undangömda 

 vikar af floderna eller i laguner, som stå i förbindelse med dessa. Utifrån 

 floden upptäcker man dem därför vanligen icke, och äfven från landsidan undgå 

 de lätt uppmärksamheten, då lagunerna eller vikarna vanligen äro omgifna 

 af försumpningar med buskar eller höga halfgräs, som skymma utsikten. Där 

 urskogen når ända fram till vattnet och någon tid af dagen beskuggar det- 

 samma, förekomma de, efter alla underrättelser att döma ^), aldrig. Dessa för- 

 hållanden torde förklara, att så öfvade och skarpsynta forskningsresande som 

 C. Y. Ph. von Martius och L. Riedel ej anträfiat någon Victoria, oaktadt de 

 genomreste områden, där dessa växter förekomma och det helt säkert i riklig 

 mängd. 



Österrikaren Th. H.enke torde hafva varit den första europeiska natur- 

 forskare, som fick tillfälle att se någon jättenäckros. P^ör så vidt man känner, 

 sände han dock aldrig någon underrättelse om sin vackra upptäckt hem till 

 Europa; själf återvände han aldrig från Sydamerika. Endast en tillfällighet gjorde, 

 att den blef känd. När den bekanta franska forskningsresanden A. d'Orbigny 

 år 1832 befann sig i det bolivianska låglandet, fick han af en där sedan många 

 år tillbaka bosatt missionär, padre Lacueva, höra, att denna år 1800 eller 1801 



') Enligt AiMÉ BoNPLAND [i Comptes rendus (Paris , I (1854\ p. 435] förekommer Victoria 

 ännu liinge söderut vid Paranafloden vid Goya samt i Miranan. en biflod till Uruguay. 



■-! Jfr. t. ex. Planchon's referat af Bridges' skildring af Victoria' s förekomst i floden Yacuma 

 (en bitlod till Rio Mamoré) i bolivianska laglandet. [Plore des serres. Torne VT (1850 — 51 . p. 2(X1.] 



Samma skildring i original finns i Botanical Magazine. \'ol. 73 il847), pp. 10 och följ. 



