v. B. WITTROCK. LINNEA BOREALIS. 9 



halfskuggig, ej alltför torr lokal. Frön utsåddes pä hösten, och följande vår 

 grodde de villigt. De unga plantornas utveckling försiggick emellertid oväntadt 

 långsamtf På tredje året visade de blott en ogrenad, nedHggande, rätt kort 

 hufvudstam med några få örtbladpar samt en föga förgrenad hufvudrot ^- Fjärde 

 året gingo de sin undergång till mötes i striden mot ogräsväxter, hvilka icke 

 låtit sig aflägsnas utan att på samma gång Lhm (?a-p\a.ntornas rotsystem tillfogats 

 lifsfarlig skada. 



Dessa motgångar till trots upphörde jag dock ej med mina Lhincva-oå- 

 lingsförsök. Jag önskade nämligen att, om möjligt, blifva i tillfälle att anställa 

 direkta jämförande iakttagelser mellan Zm/z^^-individ, här växande under samma 

 förhållanden, men hämtade från olika delar af vårt vidsträckta land. 



Ett större Lmn^sa-odlingsområde anordnades i skuggan af ekar, tallar och 

 lärkträd. Då tillräcklig mängd barrskogsmylla ej kunde erhållas, användes en 

 blandning af dylik mylla med löfjord och torfmuU; en blandning som visat sig 

 användbar för ändamålet, om också ej så tilltalande för Zf;m^Ä-plantorna som 

 ren barrskogsmylla. Genom att vända mig till botaniska vänner i olika delar 

 af landet erhöll jag planteringsduglig Limicea från, exempelvis, Lule lappmark 

 (genom jägmästare O. Vesterlund), Medelpad (adjunkt E. Collinder), Värmland 

 (bergsingeniör J. Danielsson) och Uppland (professor Ch. Aurivillius). Plante- 

 ringen skedde åren 1899 och 1900. Sistnämnda år blommade alla de nämnda 

 och ännu några till från andra delar af Sverige. Aret 1 901, för trädgårdsodlare 

 i Stockholmstrakten ett sannskyldigt olycksår, karakteriseradt genom en ökenlik 

 sommartorka (under juli och augusti var nederbörden här sammanlagt 5 milli- 

 meter, d. v. s. praktiskt sedt lika med o) och en subtropisk hetta. Af dessa 

 alldeles utomordentligt ogynnsamma kHmatiska förhållanden togo de nya Linncca- 

 planteringarne mycket stor skada. Artificiell vattentillförsel visade sig ej i stånd 

 att helt ersätta den bristande nederbörden. Mer än hälften af de planterade 

 Linngeorna gick under. De tre nyss nämnda från Lule lappmark, Medelpad 

 och Värmland förmådde dock att hälla sig vid lif, och efter att under våt- och 

 köldåret 1902 hafva repat sig rätt duktigt, utvecklade de åren 1903 och 1904 — 

 delvis äfven 1905 och 1906 — tillräckligt med blommor för att möjliggöra en 

 noggrann jämförande undersökning äfven med afseende på de florala delarne. 

 Denna undersökning gaf vid handen, att alla tre, hvar för sig, representerade 

 en fristående typ; de särskiljande kännetecknen uppenbarande sig väsentligen 

 uti en olika beskaffenhet af blomfodret, olika form af blomkronan samt i främsta 

 rummet genom mycket olika färgteckning hos blomkronans, särskildt under- 

 läppens, insida. Redan år 1900 hade jag kunnat konstatera, att den då odlade 

 uppländska Linnaean (från Singö) i mångt och mycket skarpt skilde sig från 

 Linnaeor af vanligt utseende (den var bland annat så godt som rent hvitblommig). 

 Då jag sålunda genom mina kulturer, hvilka ju ingalunda voro af någon synnerlig 

 omfattning, redan lärt känna fyra skilda former, uppstod hos mig helt naturligt 

 den tanken, att en undersökning i större skala af lefvande Lbuura i blomnings- 



^ Dessa iakttagelser gifva stöd åt N. Sylvéns uti arbetet *0m de svenska dikotyledonernas 

 första förstärkningsstadium^ eller utveckling frän frö till blomning" sid. 65 — 66 (K. Svenska Veten- 

 skaps-Akademiens Handlingar Bd. 40 1906) uttalade mening, att utvecklingen af den unga Z/;/»«"«- 

 plantan försiggår mycket långsamt. 



2 



