v. B. WITTROCK. LINN.EA BOREALIS. : 23 



blott såsom en hufvudkaraktär, då det gällt att särskilja de talrika formerna 

 (och underformerna) utan äfven såsom grundval för de grupper, i hvilka formerna 

 sammanordnats. 



I. Om blomkronans färg. 



Då färgteckningen alltid är kraftigast och, så att säga, mest utarbetad 

 på blomkronans inre sida, är det denna sida som främst bör studeras och 

 beskrifvas \ Man har härvid att taga i betraktande i första rummet under- 

 läppens beskaffenhet, därvid uppmärksammande pipdelen för sig samt bräm- 

 flikarne för sig. 



På underläppens pipdel finnes alltid en gul teckning, honungstecknet, 

 hvilket, systematiskt sedt lika väl som biologiskt, spelar en mycket stor roll. 

 Dess biologiska rol är att vägleda den besökande insekten till det i blomkronans 

 botten, ofvanpå . fruktämnet belägna nektariet ^ Från systematisk synpunkt sedt 

 är det af synnerligt värde därigenom, att det visar mycket stora, för de olika 

 Linnjea-formerna karakteristiska växlingar i afseende såväl på färg (alltid dock 

 blott nyanser af gult) som isynnerhet på form och storlek. 



Vanligen är honungstecknets, så att säga, hufvudstomme bildad af 3 eller 

 5 gula strimmor, som taga sin början strax ofvanför den nedersta, smala, nästan 

 rörformiga delen af pipen ^ och sträcka sig mer eller mindre långt framåt, hos 

 en del arter ända in i mellersta delen af brämflikarne. Dessa strimmor skilja 

 sig under sitt lopp allt mer och mer från hvarandra, härigenom till anordningen 

 erinrande om radierna i ett cirkelsegment. Om honungstecknet består nästan 

 uteslutande af dessa strimmor, benämnes det vid beskrifningen radierande. 

 Utgå, såsom vanligen är fallet, förgreningar från sidorna af dessa hufvudstrimmor, 

 benämnes det grenigt radierande. Sträcka sig dessa förgreningar från den ena 

 hufvudstrimman ända fram till en annan benämnes honungstecknet, isynnerhet 

 om förgreningarna äro någorlunda kraftiga, nät form igt. Understundom äro 

 strimmorna så breda, att de nästan fullständigt sammanflyta med hvarandra; 

 honungstecknet kan dä benämnas sammanflytande; exempel f suhochracca. 

 tafl. 6, bild. 8 c och f hasslcnsis samma tafla, bild. 24 c. 



^ Härvid är nyttigt, eller rättare sagdt nödvändigt, att klyfva blomkronan efter längden, 

 pä sätt som å sidan 10 angifves, hvarigenom bland annat vinnes, att üfver- och underläpp hlifva 

 isolerade från hvarandra. 



- Insekternas förhållande till pollinationen hos im;/cer/-blomman är ännu blott föga studeradt. 

 Jämte Hermann Müllrr's behandling af detta ämne i Alpenblumen, 1881, sid. 3'-^3 — 394 känner 

 jag blott ett hithörande meddelande, nämligen af F. Silén i Blom biologiska iakttagelser i 

 Kittilä lappmark ("Meddelanden af Societas pro Fauna et Flora Feunica" h. 30, 1906, sid. 88). 

 Amanuensen T. Vf.steugren och assistenten X. Sylvén iakttogo båda under sina lappska Linmca- 

 färder ej sällan Dipiercr såsom besökande blommorna, och den sistnämnde iakttog under exkursionen 

 till Lerbäcks socken i Närike en Hymenopter, Halictits fiilvicornis Kirb. (bestämningen gjord af 

 professor Cii. Aukivillius) i samma ärende. Önskligt vore, att en insektkunnig botanist ville vid 

 tillfälle ägna uppmärksamhet åt ämnet. Gissningsvis må den förmodan uttalas, att själfpollination 

 är det vanliga hos Liiuioeu. 



■' Sällan allra längst ned vid pipens bas; exempel f. niigii^tifluni, tnfi. 8, bild. 24 c och 

 f. viriiilandiLci, tafl. 8, bild 26 c. 



