v. B WITTROCK. LINX.EA BOREALIS. 25 



hos hvilka honungstecknet är litet och de ifrågavarande röda strimmorna starkt 

 utvecklade samt anordnade i samma stil som honungstecknets gula; så hos 

 f. elegans, tafl. 8, bild. 9 c, hos f. polyosa, samma tafla, bild. 13 c och hos 

 f. cauipmnilata, samma tafla, bild. 12 c. En annan närstående typ är den, där 

 strimmorna så tilltagit i bredd, att de nästan fullständigt sammanflutit, därigenom 

 bildande röda, mer eller mindre bandliknande teckningar pä honungstecknets 

 sidor samt ofta spetsliknande sådana framför detsamma; ex. 'ü. parvisepala, conni- 

 vens och platysema, tafl. 8, bild. 27 c, 29 c och 30 c. 



Hos alla hittills nämnda former hafva mellanrummen mellan honungs- 

 tecknets strimmor varit ofärgade (hvita). Hos ett mycket stort antal former — 

 de allra flesta Erythrocliroiiuc — äro dessa mellanrum färgade röda, hos en del 

 svagare röda, i rosenrödt, hos en annan del starkare röda, i purpurrödt. Exempel 

 på det förra finna vi hos f. vesirobottuica, tafl. 10, bild. 19 c, och {. fornwsissima, 

 tafl. II, bild. 8 c, och på det senare hos f discolor, tafl. 11, bild. 27 c och 

 f lilac'uwpurpurea, tafl. 12, bild. 22 c. När det röda blir som allra kraftigast 

 utveckladt, färgar det så godt som hela pipdelen hos underläppen högröd; åt 

 honungstecknet blir i detta fall blott ett mycket ringa utrymme förunnadt; 

 exempel f. Jioloerythra. tafl. 11, bild. 2 c, och f. riibernma, tafl. 12, bild. 27 c. 



Men icke blott underläppens pipdel utan äfven dess brämflikar böra 

 studeras i afseende på färgförhållandena. Betydande olikheter te sig äfven här 

 hos de olika Linnsea-formerna. 



Af de blekblommiga, PoIiocJiroiiicc. hafva de allra flesta rent hvita under- 

 läppsflikar; hos några få, exempelvis f. Sylvenii och f. pallida, tafl. 6, bild. 9 c 

 och 26 c, skjuta yttersta spetsarne af honungstecknets hufvudstrimmor in i flikarnes 

 nedersta delar. 



Äfven bland midtelformerna, Mesochronuc, förefinnas ej få, som hafva 

 underläppens brämflikar rent hvita; så exempelvis f. anipliflora. tafl. 7, bild. 21 c, 

 och f. stenantha, tafl. 8, bild. 22 c. Hos det stora flertalet äro dock dessa flikar 

 visserligen till största delen af sin yta hvita, men därjämte, och ofta till betydlig 

 del, färgade röda; detta bildande en fortsättning af den röda färgteckning, som 

 hos dessa former alltid förefinnes hos pipdelen; exempel lämna de flesta på 

 taflan 8 afbildade formerna. 



Hos XantJiocJirouue äro rent hvita underläppsflikar anträff'ade blott hos en 

 form, f. Lonfluens, tafl. 9, bild. 7 c. Alla öfriga hafva honungstecknets gula toppar 

 mer eller mindre långt inskjutande i brämflikarne; se taflan 9, bilderna i — 15. 



Hos Rrythyochroijuc äro underläppsflikarne alltid mer eller mindre färgade 

 af rödt, se flertalet bilder på taflorna 10—12; och hos en del äro de fullständigt 

 rödfärgade, ex. f. holoerythra, tafl. 11, bild. 2 r, f. coiicolor, samma tafla, bild. 3 c 

 och f. bella, tafl. 12, bild. 12 c. 



Öfverläppen är, äfven den, af mycket växlande färgteckning, om också 

 ej i samma grad som underläppen. Något honungstecken bär den i regeln icke. 

 Såsom sådant skulle man dock kunna tyda den gula strimmteckning, som den hos 

 nästan alla formerna af gruppen Xantliockronuc äger; se taflan 9, bilderna i — ^14 

 samt bilden 23. Afven hos ett par af de blekblommiga formerna, nämligen 

 f. Sylvenii och f. palida. bär den en dylik färgteckning; se tafl. 6, bild. 9 b och 

 26 b. En mycket svagt blekgul, ej strimmformig utan utbredt fläckformig teckning 



4 



