26 ACTA HORTI BERGIANI. BAND 4. NIO 7. 



visar den hos f. alba, tafl. 6, bild. i b och 2 b, samt ett par andra af gruppen 

 PoliochromcB. 



Utom i nu nämnda få fall, då det gula uppträder äfven hos öfver- 

 läppen, går dennas färg uteslutande i hvitt och rödt, endera eller bäggedera. 

 Rent hvit är den mera sällan, och så godt som aldrig, då det gäller pipdelen ^. 

 Nästan rent hvit finna vi den exempelvis hos f. stockholmiensis, tafl. 6, bild. 5 b, 

 f. leiicmacrantha, samma tafla, bild. lo b och lyckselensis, tafl. 7, bild. 22 b. 

 Vanligen är den hos MesochronicE till sin pipdel samt brämflikarnes basal- och 

 midtelpartier färgad i rödt, under det att brämflikarnes kantpartier äro hvita; 

 se talrika bilder på taflorna 7 och 8. Särskildt beaktansvärda äro bilderna 

 5 — 10 på taflan 8, därför att öfverläppens röda färg där företer två väl skilda 

 nyanser, den ena i rosenrödt, såsom bottenfärg, och den andra i purpurrödt, 

 såsom bladnerverna åtföljande strimmor. 



Hos ErytJirocJiromcu är det röda afgjordt öfvervägande uti öfverläppens 

 färgteckning ; det hvita spelar här en mycket underordnad roll. Ytterlighets- 

 formerna, f. holoerytJira, tafl. ii, bild. 2 b, och f. sanguinea, tafl. 12, bild. i\b, 

 visa intet eller så godt som intet hvitt; allt är här högrödt. 



Allt det nu om blomkronans färg sagda gäller den sida, som i detta af- 

 seende är ojämförligt högst utvecklad, nämligen insidan. Men äfven vitsidan 

 företer ej obetydlig färgväxling. Denna sida kan vara rent eller nästan rent 

 hvit; exempel hos f. alba sf. sudermannica och f. stockhohnieiisis, tafl. 6, bild. 3 

 och 5 ". Det vanligaste är, att den är svagare eller starkare rosenröd; så hos 

 nästan alla Mesochromw och talrika Eryihrochromce ; exempel taflan 8, bilden 

 I y och c samt bilderna 26, 16 och 28. Understundom är den delvis eller till 

 och med nästan helt purpurröd; så hos åtskilliga ErythrochronicE ; allra starkast 

 färgad är den hos f. bella, tafl. 12, bild. 11, och f. ruberrhna, samma tafla, 

 bild. 27 1) och c . 



Beträffande den anatomiska beskaftenhet, som betingar blomkronans röda 

 eller gula färg må följande nämnas. Den röda färgen beror, såsom vanligt hos 

 växterna, därpå att en del celler hafva cellsaften röd. Dessa celler tillhöra här 

 i allmänhet ep i dermis, men hos starkare färgade blomkronor — t. ex. hos f. 

 bella — delvis äfven svampparenkymet. Ar blomkronan högröd, föra alla 

 epidermiscellerna röd cellsaft; är den blekröd, finnes röd cellsaft blott hos en 

 del af dem; så exempelvis hos f. latiflora. Hos f. liiteoochracea beror den 

 mycket svagt röda färgteckningen därpå, att några få celler tillhörande svamp- 

 parenkymet — ej epidermis — föra rosenröd cellsaft. 



Honungstecknets gula färg hänger på närvaron af små, klotrunda, hög- 

 gula (orange-okragula) korn, s. k. xanthophyllkorn, uti en del af epidermis- 

 cellerna på blomkronans insida. Understundom finner man, att dessa epidermis- 

 celler föra på samma gäng röd cellsaft och gula smäkorn. 



^ strängt taget ar öfvcrläppen, lika litet som underläppen, väl aldrig rent hvit; om cJ 

 annorstädes, tinnes nämligen alltid uti blomkronans allra nedersta del — det korta, nästan rör- 

 formiga partiet — en i gult eller gröngult gående, svag färgteckning. 



- Midt emot insidans honungstecken finnes vanligen på utsidan ett svagt gulfärgadt parti; 

 se de citerade bilderna. 



