v. B. WITTROCK, LINNEA BOREALIS. 33 



tät, att den nästan helt ger sin färg åt blomfodret; se tafl. 12, bild. 15. Tilläggas 

 må, att hos åtskilliga af de former, som i regeln hafva rödbrunprickigt foder, 

 rent grönt sådant stundom förekommer; och detta alltid hos blommor som vuxit 

 på mycket starkt beskuggade ställen. Under det att blomkronans färg föga 

 eller icke står i beroende af starkare eller svagare belysning, är blomfoderfärgen 

 ej obetydligt känslig för denna olikhet. 



Blomfoderflikarnes gestalt har mera att betyda än deras färg. En 

 vanhg sådan är den syllika; se tafl. 6, bild, 25, och tafl. 8, bild. 10. Ännu van- 

 ligare är den smalt lansettlika, se tafl. 6, bild. 14, 17, 18 och 9, den första af 

 dessa bilder visande sällsynt kraftigt utbildade foderflikar och den sista sådana, 

 rätt ofta förekommande, som äro i toppen starkt tillspetsade. De hittills nämnda 

 blomfoderslagen likna hvarandra däruti, att foderflikarne äro långa och smala. 

 Men foder med korta och relativt breda flikar förekomma äfven. Flikarne kunna 

 härvid vara rent lancettlika, ex. tafl. 6, bild. i a, eller äggrundt lansettlika, ex. 

 tafl. 8, bild. 2 a och 3 a. 



Blomfodrets längd visar mycket betydlig olikhet hos olika Linnsea- 

 forraer. Mätningar utförda hos 154 former visa, att blomfodrets medellängd 

 hos alla formerna sammantagna är 2,6 millimeter. Hos PoliochromcE, tagna för 

 sig, är medellängden 2,8 mm.; hos MesochrovicE 2,4 mm; hos XanthochromcE^ 

 2,6 mm.; och hos ErythrochromcB likaledes 2,6 mm. På samma sätt som då det 

 gällde längdförhållandena hos blomkronan, finna vi äfven här, att det högsta 

 talet tillhör PoliochrovKB^ det lägsta MesochromcE. 



För vinnande af närmare kännedom om längdförhållandena hos blomfodret 

 hafva följande två tabeller blifvit uppställda: tabellen E upptagande de former, 

 som hafva det kortaste blomfodret, och tabellen F dem, som hafva det längsta. 

 Liksom på föregående tabeller äro för hvarje form angifna hemorten och syste- 

 matiska hufvudgruppen. (P) betyder, såsom förut^ Poliochronice, (M) MesochyomcE, 

 (X) XanthocJiromcE och (E) ErytJirodirouicc. 



Af tabellen E framgår, att bland de 17 formerna med mycket kort blom- 

 foder 2 tillhöra PoliochromcB ^ 7 Mesochromce, i Xanthochrom<x och 7 Erythro- 

 chromcE. ii af de 17 tillhöra norra Sverige, ingen mellersta och 6 södra. 



Tabellen F visar, att bland de 15 formerna med mycket långt blomfoder 

 7 tillhöra Poliochromce, 3 Mesochromce^ ingen Xanthochromce och 5 Erythrochromce. 

 På landets tre hufvuddelar fördela de sig sålunda, att 7 tillhöra norra Sverige, 

 2 det mellersta och 6 det södra. 



Vidare finna vi af dessa tabeller, att Poliochyo)iicE äro icke blott relativt 

 utan äfven absolut rikast representerade bland Linnaea-formerna med mycket 

 långt blomfoder; hvaremot de äro blott svagt representerade bland formerna 

 med kort blomfoder. 



Beaktansvärdt är, att det stora flertalet af formerna med koit foder har 

 sitt hemvist i norra Sverige; pä samma gång som att de former, hvilka äga det 

 allra längsta fodret, härstamma från samma del af landet. Barrskogstrakterna i 

 Lapplands lägre delar strax nedanför polcirkeln hysa de bägge mest långfodriga 

 formerna. 



Jämför man tabellen B, som uppräknar formerna med de längsta blom- 

 kronorna, med tabellen P\ som uppräknar de med längsta blomfodren, finner man 



5 



