v. B. WITTROCK. LINN.EA BOREALIS. 43 



af två väsentligt olika delar: den nedre, vegetativa delen och den öfre, florala. 

 Den vegetativa delens stam är af fastare (vedartad) byggnad och lefver van- 

 ligen 3 — 4 är. Den bär i regeln fyra sidoställda vinterknoppar, två kraftknoppar 

 och två hvilande sådana. Den florala delen är af spädare (örtartad) byggnad 

 och lefver blott en sommar. Några vinterknoppar bär den naturHgtvis icke. 

 Däremot äger den alltid axlar af två ordningar, en (relativ) hufvudaxel och tvä 

 blombärande biaxlar. Den vegetativa delen åter är aldrig under första året 

 förgrenad. 



Den vegetativa delens mellanleder tilltaga i längd nedifrån uppåt. Den 

 florala delens förhålla sig pä motsatt sätt; den nedersta är den längsta och, 

 öfverhufvud taget, hela fruktifikationsskottets allra längsta; se tafl. i, bild. i och 2. 



Den vegetativa delen bär näringsberedande blad, örtblad, i regeln två par 

 (se tafl. I, bild. i, 3 och 4), ofta nog blott ett par (se samma tafla, bild. 5 och 6). 

 Jämte örtbladen äger den nere vid basen två eller tre par mycket små lågblad, 

 de kvarsittande, understundom något förstorade knoppijällen (se samma tafla, 

 bild. I och 3). Den florala delen bär uteslutande högblad, men dessa af ej 

 mindre än 8 slag, nämhgen på hufvudaxeln (1:0) stödjebrakteerna, pä biaxlarne 

 (2:0) förbladsbrakteerna, (3:0 och 4:0) tvä par tätt under blomman sittande brakteer 

 af mycket olika slag — det öfre parets, såsom deltagande i bildningen af sken- 

 frukten må benämnas skenfruktbrakteer — samt blommans blad: (5:0) foderblad, 

 {6:0) kronblad, (7:0) ståndarblad och (8) pistillblad. 



Vid skildringen af fruktifikationsskottens bildningsafvikelser må först 

 behandlas de skott, som bära blott en blomma, därpå de tvåblommiga, sä de 

 treblommiga, fyrblommiga, femblommiga och sist de sexblommiga. 



Enblommiga skott äro rätt sällsynta. Blott sju fall hafva af mig iakt- 

 tagits. De fyra af dem öfverensstämma däruti, att den ensamma blomman är 

 terminal pä hufvudaxeln. De hos normala fruktifikationsskott förefintliga bägge 

 blombärande biaxlarne saknas här. 



Det minst afvikande fallet visar bilden 4 på taflan 3. Det enblommiga 

 skottet har proleptiskt utvecklats ur en lågblads-axill på ett annat fruktifikations- 

 skott; en mycket sällsynt skottkombination. Det äger alla de 8, för fruktifikations- 

 skotten karakteristiska slagen af blad. Äfven stödjebrakteerna äro tillstädes; 

 men ur deras axiller hafva inga blombärande biaxlar utvecklats. 



Det i bilden 3, samma tafla, återgifna fallet liknar det nu beskrifna, men 

 afviker därigenom, att det utvecklats frän ett dvärglikt föryngringsskott samt att 

 det ännu ytterligare reducerats, i det att det helt och hållet saknar stödjebrakteer. 



Det 3:dje fallet förtydligas genom bilden 2, samma tafla. Skottet är ett 

 höstskott, proleptiskt utveckladt ur en axillärknopp från ett föryngring.sskott. 

 Det står själf pä gränsen mellan fruktifikationsskotten och föryngringsskotten. 

 De senare liknar det genom sina relativt talrika (4) örtbladpar, dessa skilda från 

 hvarandra genom långa mellanleder; de förra genom att vara blombärande, 

 blomman visserligen, mot regeln, sittande terminal på hufvudaxeln, samt genom 

 att äga stödjebrakteer, dessa dock utan biaxlar i sina bladveck. 



Det 4:de exemplet visar oss bild. i, tafl. i. Skottet har sitt ursprung ur 

 en terminalknopp på ett föryngringsskott. Själf är det till sin nedre, vida större 

 del ett föryngringsskott. Fruktifikativt är det blott därigenom, att det terminalt 



