v. B. WITTROCK LINN.EA BOREALIS. 53 



7:0 att Uti undantagsfall vegetativa skott komma till utbildning i inflores- 

 censerna och detta ej så sällan i stödjebladens axiller, men någon gång till och 

 med i förbladens; 



8:0 att sammanväxningar af stamdelar ej sällan förekomma, och detta 

 dels mellan florala biaxlar, dels mellan dessa axlar och hufvudaxeln. — 



Vilja vi göra oss reda för de fruktifikativa skottens plats i Linnsas skott- 

 system, ^.[skola vi finna: a) att dessa skott oftast utvecklas ur laterala knoppar 

 på föryngringsskott, mycket sällan däremot ur terminala; b) att de ofta nog 

 härstamma från knoppar på assimilationsskott, vare sig laterala eller (mera sällan) 

 terminala; c) att de alls icke sällan leda sitt ursprung från knoppar på frukti- 

 fikationsskott, dessa knoppar alltid laterala. 



V Om mångformighet hos blomman genom 

 bildningsafvikelser. 



Såsom vi nu sett, innebo uti Linmca krafter, som verka en rik och 

 intressant mångformighet på inflorescensens område. Samma krafter göra. sig 

 gällande äfven på själfva blommans. Bildningsafvikelser äro hos henne långt 

 ifrån sällsynta. 



Såsom utgångspunkt vid redogörelsen för blommans bildningsafvikelser 

 må tjäna en kortfattad skildring af den normala blommans och de omedelbart 

 vid hennes bas sittande högbladens beskaffenhet. 



Först ett par ord om dessa sistnämnda. Allra nederst sitta, motsatta 

 hvarandra, två för blotta ögat knappt synbara, äggrundt lancettlika och glatta 

 högblad; se den 5 gånger förstorade bilden 2 b på taflan 5, hvilken vid frukt- 

 ämnets bas visar den ena af dem ^ De må benämnas småbrakteerna på 

 grund af sin ringa storlek och för att särskiljas från de nära nedanför sittande 

 förbladsbrakteerna och de tätt ofvanför befintliga skenfruktbrakteerna. Den 

 citerade bilden, liksom äfven bilden 7, visar dessa bägge senare slagen rätt 

 tydligt, det förra vid böjningen af blomskaftet, det senare alldeles omedelbart 

 ofvan om småbrakteerna. Skenfruktbrakteerna, som äro jämförelsevis stora 

 och som äro beklädda af kraftiga glandelhår ^ hafva sitt namn däraf, att de 

 ingå som en viktig beståndsdel i skenfrukten. De tillväxa nämligen efter blom- 

 mans befruktning så betydligt, att de komma att omsluta nästan hela frukten, 

 därvid tjänande som ett verksamt epizoiskt spridningsorgan, i det att de genom 

 den starka klibbigbeten hos sina glandelhår lätt fästa sig vid människor och 

 djur, som med dem komma i beröring ^. 



1 Äfven hos den i samma förstoring utförda, färglagda bilden 7 pa samma talla kan man 

 skünjä'~en"af dem i form af en liten, glatt upphöjning vid fruktämnets bas. 



- Om beskaffenheten af dessa glandelhår liksom äfven af öfriga hårbildningar hos Linua-a^ 

 fruktilikationsskott, se P. G. E. Theorin, Undersökning af några växtarters Trichomcr; 

 sid. '>— 11 (Arkiv för Botanik utgifvit af k. Svenska Yetenskaps-.\kademien. Bd. 6, häfte 1 — 2. 1006). 



••' Detta iakttogs redan af Linné, som vid framställningen af "Disseminatio Natur*" hänför 

 Liwura till " Adhturentia animalibus. Calyce". Se Philosophia Botanica, 1751, sid. 86 och 87. 



