v. B. WITTROCK. LINN.EA BOREALIS. 69 



Största skiljaktigheterna, samt 2:0 hvilken grad af beständighet, konstans, de funna 

 skiljaktigheterna kunna äga. 



Inom olika växtgrupper te sig förhållandena i dessa afseenden i hög grad 

 olika. För att välja några exempel från de grupper, som varit föremål för 

 mitt speciella stadium^ förhåller det sig sä, att de mest varierande och de vid 

 systematisering mest användbara (konstanta), karaktärgifvande organen visat sig 

 vara: hos Erythviece blomkronan och ståndarne, hos Aqidlegice blomfodret och 

 blomkronan, hos Linaiicc, Violce trlcolores och Ceiitaurea cyamis blomkronorna, 

 hos Lathyriis odoratus blomkronorna och fröna, hos Nyiiiphaae pistillen och frukten, 

 hos PyriLS malus "^^ sylvestris frukten, hos Pliaseolus vulgaris fröna, hos Laniiuni 

 aniplexicaule örtbladen, särskildt inflorescens-stödjebladen, samt hos Picea excelsa 

 och Pinus sylvestris grenarna och bladen (habitus). 



De organ, som hos Liniia^a kunna komma i betraktande äro — såsom 

 det framgår af framställningen i afdelningen III — örtbladen, blomfodret och 

 blomkronan. 



Ehuru örtbladen förete flera olika, delvis rätt konstanta typer, synas de 

 ej vara användbara för att pä dem grunda systematiska hufvudgrupper. Vid 

 försök till gruppbildning på denna grundval visar det sig snart, att former, som 

 i afseende pä växtens ädlaste organ, blommorna, likna hvarandra, komma att 

 splittras pä olika grupper. 



Detsamma gäller om blomfodret. Ehuru detta i många fall erbjuder 

 goda karaktärer för skiljande af formerna, visar det sig dock icke vara användbart 

 såsom grundval för uppställande af systematiska hufvudgrupper. 



Återstår då blomkronan. Denna är, såsom vi förut sett, Z/w/.x'f^j- högst 

 utvecklade organ; det organ, hos hvilket en gifmild natur nedlagt en alstrings- 

 kraft åt så olika håll och uti sä talrika skiftningar, att resultatet rent af ger 

 intryck af ett litet underverk. 



Blomkronorna visa skiljaktigheter i två väsentliga afseenden, nämligen dels 

 i afseende på form och dels i afseende pä färg. Till formen kunna de vara 

 antingen korta och vida eller långa och smala eller också — hvilket är det 

 vanligaste — mellanting mellan dessa båda ytterligheter. Redan för länge sedan 

 har blomkronans form bhfvit lagd till grund för urskiljandet af en särskild Linnsea- 

 varietet, nämligen var. lon^iflora Torrey. Möjligt är, att denna »varietet» antyder 

 en hufvudgrupp bland de amerikanska Linnsa-formerna. Att den omfattar flera 

 skilda former, därom har jag varit i tillfälle att öfvertyga mig (se mot slutet af 

 denna afhandling afdelningen »Några ord om de amerikanska Linnaea-formerna» ; 

 jämför äfven bilderna å taflan 13). Men att i öfrigt använda blomkronans form 

 såsom hufvudgrundval vid formgrupperingen har vid anställdt försök ej visat sig 

 ändamålsenligt eller ens utförbart. Ty mellan de kortkroniga och de långkroniga 

 finnas nästan alla tänkbara, mellanliggande former, som bilda (förgrenade) serier 

 utan några nämnvärda afbrott. 



Hvad åter blomkronans färg beträffar, är denna vid ett ytligare betraktande 

 visserligen mycket litet i ögonen fallande. Den sambladiga, omvändt kägel- 

 formiga, hängande blomkronan visar ju åskådaren blott sin utsida, och denna är 

 i regeln endast svagt och rätt enformigt färgad. Färgrikedomen och den så 

 godt som oändliga mångfalden i afseende på färgernas gruppering och nyansering 



