JO ACTA MORTI BERGIANl. BAND 4. NIO 7. 



visar sig fullständigt, blott om man gör sig besvär att (pä sätt förut, sid. lo, 

 blifvit beskrifvet) klyfva blomman i två delar, för att därefter nogare taga blom- 

 kronans insida i betraktande. Man finner då, att såväl öfverläppen som isynnerhet 

 underläppen i de allra flesta fall äger en rik och karakteristisk färgteckning, som 

 hos de särskilda formerna växlar på det mest mångfaldiga sätt. Såsom förut 

 blifvit nämndt, har det alltid gula honungstecknets form, storlek och färgnyans 

 samt underläppens färgteckning i öfrigt visat sig erbjuda oväntadt konstanta 

 karaktärer för särskiljande af de systematiska formerna ^. 



Under sådana förhållanden har jag ansett mig kunna och böra använda 

 beskaffenheten af färgteckningen på blomkronans insida såsom grundval vid 

 sammanställandet af Linnsea-formerna i hufvudgrupper; och detta ehuru jag är 

 fullt medveten därom, att på beskaffenheten af ett enda organ en sant naturlig 

 indelning aldrig kan grundas. Ät framtidens Li nnsea- forskare, i besittning af en 

 genom lyckade odlingsexperiment m. m. vunnen, betydligt vidgad kunskap, må 

 det därföre lämnas att klargöra Linnsea-formernas uppkomstsätt och inbördes 

 frändskap. 



Vid en undersökning af blomkronornas allmänna färg på deras insida 

 iakttager man lätt, att den hos vissa former är mycket matt, nästan hvit, under 

 det att den hos andra är mycket hög, starkt rosenröd eller purpurröd. Likaså 

 kan man knappast undgå att finna, det hufvudfärgen hos en del former är den 

 gula. Stödd på dessa iakttagelser har jag uppställt tre formgrupper: en för de 

 blekblommiga, Poliochromce, en för de rödblommiga, Erythrochronice, och en 

 för de gulblommiga, XanthochroDKE. Men jämte dessa finnas ej få, som intaga 

 en medelställning, dels och isynnerhet mellan PoliocJironice och Erythochrofnce , dels 

 också mellan PoliocJirouuc och XivithocJironice samt XanthocJiroiucE och Eiythvo- 

 chromce. För alla dessa har bildats en särskild midtelgrupp, Mesochroina;. 



Dessa fyra hufvudgrupper kunna närmare karakteriseras på följande sätt. 



I. Poliochromae (af nohog, hvitaktig, och ygM/^ia, färg). 



Blomkronans färg öfvervägande hvit eller hvitaktig, såväl på insidan som 

 utsidan. Mellanrummen uti honungstecknet alltid hvita. Ej några gula strimmor 

 på öfverläppen [undantag i detta afseende f. Sylvenii, f. pallida och understundom 

 f. plagioseuia\. 



IL Mesochromae (af fUoog, midterst, mellanliggande, och ygiäfva, färg). 



Blomkronans färg på insidan liggande emellan den hvitaktiga, hos Polio- 

 chromce, och den starkt röda, hos Erythrochronicc. Mellanrummen i honungs- 

 tecknet hvita eller (sällan) mycket svagt rosenröda. Framför honungstecknet 

 alltid en röd färgteckning. Ej några gula strimmor på öfverläppen [undantag 

 i detta afseende f. iiicgasenia\. 



III. Xanthochromae (af lavdö^, gul, och /;i"'V'« ^ärg). 



1 Ett analogt förhållande äger rum hos Violce tricolores, i det att äfven hos dessa de bästa 

 karaktärerna för formernas åtskiljande erhållas från färgteckningen pä kronbladens öfversida (insida). 

 På grund af blomkronans fribladighet samt af det förhållandet, att fyra af kronbladen äro böjda 

 utåt, faller här färgteckningen omedelbart i ögonen. F?b/a-blomman är till sin natur Ijusälskande 

 och regntrotsande, under det att "den blyga" ZZ/n/o-rt-blomman är så väl ljus- som regnskyende. 



