120 



bizonyítja ZiGNonak azon állítása, melyet 1871-ben ÜAUEK-hoz intézett 

 levelében közöl, hogy t. i. ő elkülönített leveleket talált, a melyek a «tör- 

 zset», a mely nem egyéb, mint a szalagágy, alapjukkal körülfogják. Az 

 egyes héj lemezek közötti ragasztó vagy kitöltő anyag mindig valamivel 

 lazább szövetű, mint maga a héjlemez; innen van az, hogy a kereszt- 

 metszetben kétféle réteg váltakozik, a mint ezt Zigno is kiemeli, mint fon- 

 tos növényi sajátságot. Zigno azt is mondja, hogy az északolaszországi 

 templomokban használatban lévő sötétszínű márványlapok fehér mészpát 

 erei szerves eredetűek, és ez mindig ott tűnik föl, a hol a légbeli behatások 

 a mészkövet (márványt) elmállasztották. Ezen megfigyelés szintén amellett 

 bizonyít, hogy Ostreával van dolgunk, mert t. i. az egyes héjlemezek között 

 lévő kitöltő anyag lazább, mint, a héjlemez anyaga maga és így kevésbbé 

 áll ellent a légbeliek és víz mállasztó hatásának, hanem kilugozódik miáltal 

 a héjleme^iek kiállókká lesznek. Ez idézi elő a felület erős rovátkoltságát, 

 nem pedig a növényi szerkezet. 



Hogy mészkiválasztó algának nem lehet venni, azt már maga Gümbel 

 is belátja, mert nem a kövesedés módja az oka annak, hogy a növényi 

 sejtek nem láthatók, hanem az, hogy állati héjjal van dolgunk, a hol ilyen 

 sejtek nem is lehetnek, mert ha ez alga volna, sokkal jobban lehetne látni 

 a sejteket, mint a gyengébb szerkezetű Lühotham7iiumnäl. 



Hosz- és harántesiszolatokat készítettem a szöveti szerkezet tanulmá- 

 nyozása czéljából; de mivel az anyag ki van lúgozva, nem igen lehet belőle 

 használható csiszolatot készíteni, mert széttöredezik. Annyit azonban mégis 

 tanulmányozhattam, hogy a növényi szerkezetnek semmi nyoma, csak 

 a különböző tömöttségű rétegek, a héj lemezek és az ezek közét kitöltő 

 anyag váltakoznak egymással, mint sötétebb és világosabb sávolt sza- 

 lagok. 



A mit tehát Zigno levélnek nézett, az a héjlemezek vége. Nézzük már 

 most, mi az, a mit nyélnek (callus) vettek. Ez a példányaimnál többé- 

 ke vésbbé domború, sűrűn hosszvonalakkal és gyengébb, ritkábban álló 

 harántvonalakkal van fedve. Ennek a mibenlétéről könnyen meggyőződ- 

 hetünk, ha egy Osíreával pl. az Ostrea crassissima Lam. hasonlítjuk össze; 

 akkor ugyanis látjuk, hogy ezen hosszvonalzott hengerszerű képlet nem 

 egyéb, mint a szalag tapadó felülete, a szalagágy. A domború felület, 

 a mint ez a 2. ábrán előfordul, a jobb teknőhöz tartozó felület lesz, míg a 

 köröskörül látható, egymást fedő héjlemezek legnagyobb valószínűséggel a 

 balteknőhüz tartoznak, csak erősen vannak összenőve és így úgy tűnik föl, 

 mint ha egy héj volna az egész. Ezen domború szalagtapadó felület 

 harántbarázdái szintén a héjrétegek végeitől erednek. E tekintetben alak- 

 jaim teljesen egyeznek az Ostrea crassissima-ysd. Az összehasonlításból 

 kitűnik, hogy a crassissima szalaggödre csak annyiban tér el a nLithiotis»- 

 étől, hogy többnyire rövidebb, de különben a hossz- és harántvonalainak 



