121 



elhelyezése és erőssége egyező mind a kettőnél és itt is, ott is, keletkezésük 

 a légbeliek behatására vezethető vissza. 



GÜMBEL megjegyzi a déli-alpok ((Lifhiotifí» példányairól, hogy a héj- 

 nak egyedül az erősen megvastagodott búbja szabaditható csak ki a reá 

 tapadt kötőanyagból, mig ellenben a héjnak a többi része annyira vékony, 

 hogy nem szabaditható ki ; ugyanez áll az ajkai példányokra nézve is, a hol 

 a héjak szintén annyira össze vannak nőve, hogy egymástól el nem külö- 

 nithetők. 



Ezek alapján leginkább a búbrész tanulmányozható, de sokszor az is 

 annyira ki van rágva a víz és a lég behatása alatt, hogy tiszta képet nem 

 igen nyújt. A mállás különböző fokától és kirágott voltának különböző 

 esélyeitől függ a különböző külalak is, és éppen ez volt az oka, hogy 

 régebben annyi homlokegyenest ellenkező nézet volt a «Lithiotis» lényegét 

 illetőleg elterjedve. 



Czélom volt ezen értekezésemben kimutatni, hogy két kiváló palaeon- 

 tologus, Hantken és Zigno, az ajkai és északolaszországi «Lühiotis» -eket 

 azonosoknak találták, és hogy miként ZioNO-nak az északolaszországi 

 «LUhiotis))-ei, úgy az ajkai példányok is tényleg Osfrea búbrészek. Egy- 

 úttal ÜANTKEN-nek újabbi megfigyelései és saját megfigyeléseim alapján 

 helyreigazítom azon régebbi hibás irodalmi adatot, hogy a nevezett ajkai 

 rétegben Rudistdk fordulnának elő. Arra nézve azonban, hogy az ajkai 

 Ostreát fajára nézve is meghatározzam, elég anyagom nincsen. 



