159 



kor az alapszín is alig vehető ki. A törzs oldalán, annak fele magasságá- 

 ban sárgás kerekded foltok Irazódnak, melyek a hátsó lábak beízülése felett 

 magasabbra emelkedve, a fark húsos felső részén is végigvonulnak. Ezeket 

 a sárgás foltokat nem külön pigment okozza, hanem egyszerűen az által 

 keletkeznek, hogy az alapszín ezen foltok helyén nincsen sötét pigmenttel 

 elborítva. Némely álczáknál ezen foltsor fölött s vele párhuzamosan a hát 

 oldalán még egy ilyen, habár kevésbbé kifejezett foltsor jelenik meg, A fark 

 húsos részén levő foltsor alatt egy a fark hegyéből kiinduló sötét csík ve- 

 hető ki, mely a hátsó végtagok beízülése közelében elenyészik. A fark 

 uszóhártyája színtelen s nagyobb szemű, halaványabb barna, csillagképű 

 és meglehetősen egyenletesen eloszlott pigmenttel megrakott néha (de rit- 

 kán) annyira, hogy az egész uszóhártyát elsötétíti; — oly sűrű, fekete rá- 

 csozatot azonban soha sem képez, mint az alpesi gőte álczáján. E sötét 

 pigment közé az uszóhártya alsó s felső szélén, fényes fehér pigment van 

 apró foltok alakjában közbeszórva. A test alsó oldala fehér, a has áttetsző 

 rózsaszínű s nagyon erős aranyfénynyel borított. Az iris aranysárga alapon 

 gyéren álló fekete pontokkal behintett ; belső széle tiszta aranysárga gyűrű 

 képében tűnik elő ; a pupilla szélességében vízszintes sötét sáv, vagy 

 legalább annak nyoma szeli át. A kopoltyuk nyele sárgás-barna, a sugarak 

 vörös-barna színűek ; mind a kettő sötéten pigmentezett. 



Idősebb álczákon (aug. vége felé), melyek uszóhártyája már hervadni 

 kezd, mindenek előtt az alapszín sötétedik meg, azután a törzs oldalát 

 eleintén egyenletesen borított sötét pontozás a hát teteje felé tömöttebbé 

 válik s a hát tetején a középvonaltól jobbra s balra, egy-egy már a fej hátsó 

 részén kezdődő s a fark húsos felső részére is ráterjedő, sárgás foltsor 

 jelentkezik. Ezek a foltok a hát középvonala felé mindinkább kiterjeszked- 

 nek, végre teljesen összeolvadnak s az egész hátmezőt és a fark tetejét 

 elfoglalják. Külső csipkés szélüket sötétbarna szegély kiséri, mely a későbbi 

 oldalél mentében végighúzódó csipkés szélű barna pánt alapjául tekin- 

 tendő. Az uszóhártya mindinkább visszafejlődik s csak a hát és fark tete- 

 jének sárga középmezejét sötét vonal képében átszelő bőrperem alakjában 

 marad vissza. Végre a kopoltyuk is lehervadnak s az álczánál valamivel 

 kisebb, mintegy 27 mm. hosszú, kifejlett állatok elhagyják a vizet. 



Előfordulás. Megemlítendőnek vélem, hogy a felső-tömöri tócsákban, 

 hol az alpesi gőte álczái Montandon gőtéjének álczáival elvegyülve élnek, 

 az előbbiek inkább a nyílt vízben, az utóbbiak pedig többnyire a tócsák 

 sással benőtt szélein tartózkodnak. Hogy a fejlődésükben visszamaradt 

 álczák áttelelni képesek, azt már fent idézett dolgozatomban említettem. 



Leírásaimat Felső-Tömösön s a tusnádi Szt-Anna tóban különböza 

 időben gyűjtött 64 álczáról vettem. 



