72 



tünteti fel. A megpgy eltem alak pyrenoidja pedig rendesen a sejtmag alatt 

 fekszik a test hátsó harmadában (III. Táb. 16 — 18. ábra). 



Ezt azonban nem tartom elegendőnek, hogy ez alapon a tanulmányo- 

 zott Carteriát új fajnak tekinthessem, annyival kevésbbé, mert, mint erről 

 alább részletesebben megemlékezem, a Carteriákon a szabálytól való elté- 

 rést is megfigyelhettem. 



A C. obtusa pyrenoidja olyan, mint a legtöbb Chlamydomonas-é, 

 szabálytalan, kerek és mintegy 5 \l átmérőjű. Amylonrétege rendesen igen 

 csekély s ennek következtében nem is erősen fénytörő, úgy hogy sokszor 

 csak festőszerek alkalmazásakor látható plasmatikus alapanyaga folytán. 

 Excretszemcsékkel telt rajzókon, az életben nem is látszik (III. Táb. 

 19., 20. ábra.) 



Hasonló áll a C. multifilis pyrenoidjára is. Ismételten meggyőződ- 

 hettem, hogy számos typusosan fejlett egyén közt olyan is volt, melynek 

 pyrenoidja nem rendes helyén látszott (III. Táb. 6. ábra) s melyet annak 

 daczára sem tarthatok másnak, mint C. multifilis-nek ; főképen pedig 

 azért, mert a kisebb mérvű elváltozásokból präparatumaim anyagából 

 valóságos átmeneti sorozatot tudtam összeállítani. 



Különösen hangsúlyozom ezt DiLL-lel szemben, ki határozottan vallja 

 azt, hogy a «szervek egymáshoz való fekvése állandó».^ 



Az úgynevezett «stróma-keményítő», azaz a testben szétszórtan fekvő 

 keményítőszemcsék, melyek az excretió terményeiről jódvegyületekkel való 

 kezelés által mindig könnyen megkülönböztethetők, némelykor csaknem az 

 egész sejtűrt kitöltik (III. Táb. 19. ábra). 



A strómakeményítő rendesen apró gömbölyded szemcsék képében lép 

 fel (III. Táb. 1., 4. ábra), némelykor azonban hatalmasabb rögök alakjában 

 is fejlődik (in. Táb. 20. ábra), melyek azonban még mindig oly parányiak, 

 hogy rajtuk rétegezettséget észrevennünk nem sikerül. 



A sejtek többi alkatrészeiről már csak kevés a mondani valóm. 



Jellemző a kis, ovális, lemezes szemfolt, mely a sejt mellső harma- 

 dában (III. Táb. 16 — 18. ábra), egyes kivételes esetekben azonban (III. Táb. 

 19. ábra) azok hátsó végében is helyet foglal. 



A lüktető űrcsék typusosan fejlettek. Közvetlenül a csillangók eredési 

 pontja alatt (III. Táb. 16. ábra) van két gömbölyded hólyagocska, melyek 

 átmérője mindkét fajnál kbl. 4[jl. Működésük könnyen megfigyelhető. Vál- 

 takozó lüktetéseik mintegy 25 — 30 másodpercznyi időközökben történnek. 

 Igen élénken vegetáló sejtek vacuolumjai kisebb időközökben lüktetnek, 

 mint idősebb sejteké. 



Az összehúzódások hirtelenül történnek és oly nagy fokúak, hogy a 

 vacuolum teljesen eltűnik. Néhány pillanat múlva a vacuolum helyén azon- 



1 DiLL. Op. cit. 327. 1. 



