210 



levélszerveknek, úgylátszik, egykoron szükséges része, a pázsitfélék mai. 

 nyelvecskéje (ligula) más levélképletről nagyobbrészt lekopjék, és mint 

 egyértékű (homologus) szerv, őskorbeli emléknek csak kevés növényen (a 

 szegfűfélék szirmának koronulája) maradjon fel? Ennyi idő leforgása és 

 változása alatt az eredeti östypus is többször és jelentékenyen megvál- 

 tozhatott. 



A mai növényzet mind hosszú geológiai multak maradéka, s bota- 

 nikai ismeretünk, a múltra tekintettel, nem más, mint a növényeknek 

 életküzdelmökben az újabb korhoz, az újabb természeti viszonyokhoz való 

 alkalmazkodása közben szerzett, másrészt a szükségtelenné vált és veszen- 

 dőbe menő bélyegeinek összessége és ismertetése. így koptak le az őstypus- 

 ról is bélyegek, szerzett újabbakat, vagyis — a mint a föld története iga- 

 zolja, — koronként a töalak megmásult, mi most csak a legutolsó korbelit 

 ismerjük és tekintjük typusnak. Ha ismeretünk a geológiai múltba szélesen 

 kiterjeszkedhetnék, a typusnak egész kapcsolatos lánczolatát tudnók ösz- 

 szeállítani. 



A tőalak napjainkban sem mereven állandó teremtés. Más termő- 

 helyen, más természeti körülmény között a faj typusa szemünk láttára 

 hamar megváltozik és tovább formálódik, miként a jó kerti földben a virá- 

 gok és a konyhai zöldség. A hársfák végtelen-számú fajtái nem régen, a 

 történelmi időnek csak az újabb korszakában alakultak, s pedig leginkább 

 az emberi hajlék körül. Mihelyest valamely fajt természetes helyéről más 

 termő-helyre ültetünk, másképen fog az fejlődni, csak a mi életünk rövid 

 a vadon termő tőalak megmásulásának bevárására. Mi inkább csak az 

 aprólékosabb bélyegek alakulását látjuk. A kerti növények tőalakja leg- 

 hamarább megváltozik; szaporodó részöket az ember gyönyörködtetésére 

 feláldozzák, teljesednek (anthoplerosis). Egyik, talán fiatalabb typus, köny- 

 nyebben és hamarább változást szenved ; más lassabban alakúi, vagy egé- 

 szen változatlan. A tőalak tehát csak bizonyos ideig tartó, de a mathusá- 

 lemi kort gyakran túlélő természeti jelenség. 



A természetben úgy látjuk, legkevésbbé ingadozó az a növény, amely- 

 nek csak egyetlen egy faja van, azaz fajaszakadt (monotypicus), vagy a 

 melynek az óvilágban vagy csak magában Európában csupán csak egy 

 faja terem, melyet Linné Europaeus fajnévvel is szokott megkülönböztetni 

 (Asarum és Cyclamen Europaeum, Hippuris vulgáris, Cicuta virosa, Trol- 

 lius Europaeus, Cuscuta Europaea, Dry as octopetala, Humulus Lupiilus, . 

 Cucubalus bacciferus stb.). Az állandó faj tehát a legjobb tőalak. Az ilyen 

 növénygénusz gyakran más geológiai korszakból maradt vissza, tehát árván, 

 szakadt vagy megvénhedett ősiség, közelebbi rokonság, faj és fajta nélkül,, 

 azért mi magyarok monotypicus sajátságukat a fajaszakadttal még jellem- 

 zőbben tudjuk kifejezni. 



De nem ritkán a fajaszakadt vagy legalább Európában ilyennek 



