olyan korú, mint a Peg amim, Ruta, Datura, Bifora radians erösszagú 

 füveké. A Didamnus a házi orvosságon, patikán kívül a törökkel is ha- 

 zánkba juthatott, később azután, mint divatvesztett fű elvadult s erdei 

 földdel meg a szöllömíveléssel is terjedhetett. Az utóbbit azért hozom elö, 

 mert a Didamnus hazánkban a szöllömívelés övében vagy fölötte Vas vár- 

 megyében, Eger, Tokaj, Buda, Sz.-Endre,Balatonmellék^ Gyöngyös, Szécsény 

 stb.) gyakori. Európa déli részén, más úton jóval előbb elterjedhetett. 



A D. albus, ázsiai termőhelyéről ítélve, hegyvidéki növény. Nálunk 

 95 métertől 560-ig terjed,^ az Alföldön csak Debreczen és Monor erdejé- 

 ben nő. Hogy az alacsonyabb vidéken is jól megterem, alkalmazkodó ter- 

 mészetéből magyarázható ; de a különböző termőhely egyszersmind varia- 

 tióinak seregét is megindítja. A faj csak a maga eredeti termőhelyén 

 állandó. Mihelyest onnan más helyre ültetjük, megkezdődik a változása, a mi 

 azután a jelentéktelenebb vagy főbb bélyegekig haladhat. Abban az ajánl- 

 gatásban, hogy a faj bélyegeinek állandóságát a kerti kultúra próbálja ki, 

 csalódás lappanghat, mert a földnek a benne termő növényre való hatását 

 aprólékosságig nem ismerjük, nemcsak a mellékes, hanem főbb bélyegen 

 is megeshetik a változás s lehet, hogy egyszer-másszor ezt a változást is 

 olyan történetes körülmény okozza, a melyre a termesztés előtt nem is 

 gondoltunk. A termeszett növény megjelenése is egész sereg ok összehatásá- 

 tól függ, egyik-másik híjával vagy túlságával stb., a termesztett növénynek 

 főbb bélyegei is változást szenvedhetnek. Nekem a bécsi Hortus Hostianus- 

 ból van termesztett Bánflyám, a melynek különben gömbszerű csembökvi- 

 rágzata, más Gypsophila- ehoz hasonló két-kétágú bogernyőre (dichasium) 

 bomlott fel. De hogy hosszas termesztés folytán a fajok bélyegei egészen 

 megváltoznak és kerti új fajok támadnak, számos kerti faj : tulipánt, 

 Aquüegia, orgonafa stb. igazolja, a melyeknek mint hazátlan fajoknak va- 

 don termő helye általában ismeretlen. 



A bevándorolt Didamnus-nak a magyar talaj és éghajlat kárára nem 

 lehetett, hiszen Alföldünkön vagy a környező dombos vidéken amúgy is sok 

 növény terem, melyeknek mint földrajzi hasonlatosságoknak, kevésbbé eltérő 

 testvérei a havas vidéken élnek (Sesleria varia, Draba lasiocarpa var. 

 demissoram, Helianthemum canum stb.). Igaz, hogy a himalayai D. Hima- 

 layanus Eoyle, a typicus Beck meg a var. sessilis Walle, csaknem nyelet- 

 len (cséklyétlen, támasztéktalan) termésökről összetartoznak; mégis az 

 ázsiai, európai és hazai Didamnus-ok között kisebb-nagyobb, de csak faj- 

 tát alkotó különbség támadt. Ázsiában legeltérőbb fajta a D. angustifoliuß 

 meg a D. Caucasiens, Európában a D. Hispanicus és D. Macedonicus. 



Hazánkban nyugatfelé szőrösbibeszálas alakok uralkodnak, köztök 

 Fiume, Buccari, Zengg és Pécs környékén az aprólevélkés eltérés (var. 



^ Keener : Vegetationsverhältn. No. 366. 



