föltámasztását erőszakolták, egyszerűen a hitelező és adós közötti viszony 

 rendezéséről volt és lehetett csak szó. 



Hát hogyan lehet «üzletet» csinálni az ilyen instituczióval ? Egysze- 

 rűen úgy, hogy a művészet helyébe a paprikajancsit, Schillee helyébe a 

 sikamlós «Zote))-t, a koturnusz helyébe a trikót ültették, a művészet kul- 

 tuszát pedig a tömeg bizonyos részének ízlésével helyettesítették s ezt teszik 

 ma is. 



Mert azt mindnyájan tudjuk, hogy a hol a dráma vagy opera valóban 

 a művészet, a kultúra érdekében míveltetik, ott haszonról szó sincsen, ott 

 az intézetek síibvenczióra szorulnak ; a hol ellenben az intézetek haszonra 

 dolgoznak, onnan Shakespeare épen úgy mint Schiller száműzve van. 



S ha a mag'yar elem ez ellen főizúdult, hát mi kárhoztatni való volt 

 ebben ? S mi kárhoztatni való van akkor, a mikor a valódi német művé- 

 szetnek, pld. a meiningeni társulat, Laube társulata előadásainak, vala- 

 hányszor csak meglátogatták Magyarország fővárosát, épen a magyar 

 közönség vitte meg tiszteletének és támogatásának adóját ? ! 



Tehát ez volt az a hírhedt kérdés, melynek jroszakaratúlag felkorbá- 

 csolt hullámzása bevette magát nagy Németország diplomácziai termeibe 

 épen úgy, mint tőzsdéibe s elvégre még a tudomány műhelyeibe is ! 



E kirándulás után ismét visszatérhetünk dr. Kriechbaumer úrhoz, 

 mert hiszen még van mondani valónk. 



Dr. Kriechbaumer úr fél a bábeli nyelvzavartól, félti pénztárczáját 

 arra az esetre, ha azok az általa oly csekélybe vett «érdekes népek» egy- 

 szerre csak entomologiával kezdenének foglalkozni; sőt tanulmányaikat 

 anyanyelvökön még publikálni is. 



Ennek a dolognak két oldala van. 



Ugyanis, föltéve azt az esetet, hogy azok a népek németül publikál- 

 nának is, hát irodalmukat mégis csak meg kellene venni, mert arra ugyan 

 kevés kilátás van, hogy pld. a menyei birodalom entomologusai a német 

 entomologok pénztárczájának megkímélése érdekében Berlinbe mennének 

 publikálni ; a pénzkérdés tehát bizony roszúl áll. Ez egy. 



A másik az, hogy legalább én nem ismerek sem az angol sem a fran- 

 czia irodalomban, sem semminemű tudománymívelö nemzet tudományos 

 irodalmában — kivéve az egy németet — valamely számbavehető tudo- 

 mányos férfiúnak oly nyilatkozatát, a melyből következtetni lehetne, hogy 

 nem örül annak, ha más nemzetek saját nyelvökön mívelik a tudományt; 

 sőt ellenkezőleg a legelörehaladottabb nemzetek örülnek ennek. 



Én részemről csak örülni fogok, ha pld. a dr. Kriechbaumer úr által 

 oly csekélybe vett albánok majdan az entomologiára adják magokat s azt 

 albán nyelven művelik, mert nagy haladás lesz az, ha az ellenséges orrok 

 levágása helyett a darázsok peczkelésével fognak foglalkozni. 



Mi magyarok — s velünk alkalmasint az egész czivilizált társadalom — 



