192 



mészéiben az sem ismer reá, a ki a borszeszben tartott példányokat látta ; 

 e borszeszben tartott példányok után azonban ráismer e halról közzétett 

 rajzokra, a miből következik, hogy e hal képei egytől egyig borszeszben 

 tartott, szín és alak — különösen úszók szerint lényegesen elváltozott, 

 eltorzult példányokról vétettek. 



így az értekezésben csatolt színes ábra (IV. t.) e halnak első, hiteles, 

 természet után, élő példányról vett képe. Az alak oly jellemző, hogy váz- 

 latához épen csak perczekre volt szükségem. 



A fej bunkós, a has felé inkább homorú, a fark töve karcsú s mind- 

 ehhez járul a terjedelmes úszók szerkezete, a mely az egész habitusnak 

 megadja a sajátosságot. 



A Heckel és KNEEK-féle műben * közlött rajz eddig a legjobbnak 

 tartatott; borszeszben tartott példányok alapján megítélve jó is, élő pél- 

 dányok szerint megítélve jó, azonban merőben hamis, úgy az alak körraj- 

 zára, mint a színezetre és kivált az úszók arányaira és sugárzatára nézve 

 is. E rajz szerint a hal zömök, farka töve vastag, haséle domború, nagy 

 hátúszója egyenesen, elmetszett, tökéletesen egyenlő hosszúságú sugarak- 

 kal, al-úszója ékalakú, mell- és has-úszói szárnyszerű metszet mellett a test- 

 hez képest kicsinyek ; színezetén a felhős foltozat uralkodik. 



Mind ez annál csodálatosabb, minél bizonyosabban tudjuk, hogy a 

 mű szerzői e halat élő állapotban is ismerték, éveken át az aquariumban 

 tartották, a mint ezt idézett munkájuk 1395-dik lapján olvashatjuk. 



Mint egyikét a legjellemzőbb tulajdonságainak a nevezett szerzők azt 

 állítják, hogy a hal gyakran órákig is hol vizirányos, hol függőleges állás- 

 ban, az utóbbiban hol fejjel fölfelé, hol lefelé veszteg áll. Azok a példányok, 

 melyeket én figyeltem meg, soha egészen függőlegesen, hanem úgy körül- 

 belől 60 — 70° -nyi dűlt állásban vesztegeltek; e közben a mellúszók és a 

 nagyhátúszó folytonos hullámzásban voltak, az egyes úszósugarak gyorsan, 

 mondhatnám peregve, úgy mozogtak, mint az emberi kéz ujjai az ismeretes 

 «dobolás» közben, s úgy tapasztaltam, hogy ez leső állás, mert mihely 

 prédájukat a víz fölszinére dobtam, lassan, akadozva, az állást nem változ- 

 tatva közeledtek hozá, hogy egy %i távolságra érve, egy hirtelen lökessél 

 bekapják; holott a velők együtt tartott Alburnusok a prédát észrevéve, erre 

 nyílsebesen, minden lopakodás nélkül csaptak. 



Az Umbra, vagy Poczhal nagy rabló, melynek legkedvesebb prédája 

 a hal, ha fajbelije is. Az egyik lenyeli a másikat, sokszor úgy járnak, hogy 

 túlságosan nagy társát bekapva, a teljes lenyelés nem sikerül s a rabló 

 menthetetlenül megfullad. 



Élő állapotban a pikkelyek rezes fénye, a szilvány-fedőkön a szivár- 

 ványos színjátszás elég élénk, a foltok csekély kiterjedés mellett ritkák. 



* Jó is, élő példányok szerint megítélve. 



