dig mindkét ostor a szájnyilás széléhez, illetőleg a garat kezdetéhez van 

 erősítve, világos, hogy az ostorok meghúzódások s feszülésök által a gara- 

 tot szűkíteni, meglaznlások által pedig tágítani képesek. 



Az Anisonema táplálékát, ha nem is kizárólag/de mindenesetre kiváló- 

 lag, Diatomeák képezik. Igen gyakran lehet oly példányokra akadni, melyek 

 az emésztésnek igen különböző stádiumán levő s rendesen hosszában fekvő 

 egy vagy több Diatomeát rejtenek (2. ábra) ; kisebb elnyelt szervezetek 

 gyakran emésztőüregecskékbe vetetnek fel, a nagyobbak többnyire egysze- 

 rűen a plasmába vannak ágyazva. A nyelési folyamatot, mint másoknak, úgy 

 nekem sem sikerült ugyan megfigyelnem, egyes észleleteim azonban mégis 

 némileg újjmutatásúl szolgálhatnak arra nézve, hogy mily úton jut a táp- 

 lálék az Anisonema szájához. Többször volt alkalmam oly példányokra 

 akadni, melyek peremmezejének vájulatába egy-egy Diatomea volt egészen, 

 vagy csak részben beleszorulva, úgy hogy az utóbbi esetben, a Diatomeá- 

 nak egy része látszólag az Anisonema testéből, valójában pedig a perem- 

 mező vájujából kiállott. Egy Anisonemán, melynél a szájperem vájujába 

 egy Diatomea csak részben volt beleszorulva, közvetlenül arról is meggyő- 

 ződtem, hogy szemlátomást és sikeresen iparkodott a Diatomeát hátulról 

 mellfelé, szájához tolni, oly módon, hogy testét az uszályostor segítségével 

 a fennebb leírt módon többször egymás után hevesen hátrapeczkelte. Ezen 

 észleletnek s a fennebb leírt mozdulatoknak tekintetbevételével igen való- 

 színűnek tartom, hogy az Anisonema a következő módon jut táplálékához: 

 uszályostorára támaszkodva testét felemeli s örvényző-ostorával Diatomeá- 

 kat s egyéb apró szervezeteket sodor maga alá, melyeket, midőn alatta 

 elhaladnak, testét hirtelen hátra peczkelvén, szájperemmezejének vájujába 

 szorít, hogy az ily módon megragadott zsákmányt azután ismételt lökések- 

 kel szájához erőszakolja s végre mindkét ostorának meglazítása által kitá- 

 guló szájával elnyelje. 



Az alfelnyilás, melyet én nem láttam, Jambs-Clark és Stein szerint, 

 a test hátsó végén létezik, hol helyét gyakran egy kis üregecske jeleli. 



Az egyetlen lüktető üregecske valamennyi búvár szerint a test mellső 

 részének baloldalán, a száj közelében létezik s ehhez csak annyit tehetek 

 hozzá, hogy a sósvízi Anisonemáknál igen hosszú időközökben ürül ki és 

 telik meg. 



Az Anisonema nagy magja már a legelső búvároknak is magára 

 vonta figyelmét; Ehrbnbekg legalább azt mondja, hogy FocKE-nek 1835-ből 

 származó rajzain, egyéb részleteken kívül, még egy tojásdad «ondómiri- 

 gyet« (Samendrüse) is meg lehet különböztetni,^^ mialatt, miután Ehren- 

 BERG a véglények magját, mint ismeretes, következetesen herének tartotta, 

 csak is a magot lehet érteni. Az újabb búvárok közül csak Bütschli és 



Ï9 L, cit. 



Termégzetra.jzi fi/getek. VII. köt. "' 



