118 



intensiven festődő magtestecskét s néha ebben halványabb festésnél jól kive- 

 hető egy pontszeríí sokkal kisebb testecskét, az ii. n. magcsapontot (nucleolus) 

 is. Némely esetben hiányzik a magtestecske és akkor helyette több, kisebl) 

 pontszerű képlet mutatkozik, melyek gyakran a mag közepe táján koszorúba 

 rendeződnek. A mag mindig egy élesen és igen erősen festődő keret által 

 vétetik körül, mely keret kivált akkor, midőn a magtestecske több kisebb 

 magcsa által van helyettesítve, — nem képez összefüggő egészet, hanem több 

 ívdarabból (3 — 10) összetettnek látszik. Hogy e határkeret nem optikai 

 csalódás és hogy valóban létezvén, a magnak mintegy hártyáját, tokját 

 képezi, azt némely készítményen világosan láthatni, midőn a magtartalom 

 összezsugorodott állapotban van. Ezeken kívül vannak a magnak halvány, 

 egynemű állományába beágyazva változó számú, kisebb-nagyobb szabály- 

 talan alakú szemcsék s mellettük finom apró pontok, minden rend nélkül. 



Kétségkívül a Hydrophilus tápláló csövének legérdekesebb részét a 

 hámrétegből kitüremlés által eredő mirigyek képezik, melyek az emésztő 

 csatorna középső részén széltében és hosszában egyaránt találhatók. Az egyes 

 mirigyek oly nagyok, hogy már puszta szemmel is pontonként láthatók. — 

 Körülbelől 0*1 — 0*2mmeter szélesek és 0*4 — 0*5 mmeter hosszúak. (V. tábla, 

 12. ábra.) 



Az egész, többé-kevésbbé tömlőalakú mirigyeket — legkülső rétegben — 

 egy nagyon vékony, csak itt-ott igen lapos sejtmag által előtűnő sejtek által 

 észrevehető laza kötőszöveti hártya (membrana externa) borítja, melyen belől 

 elég vastag alkatnélküli hártya (membrana propria s. membr. interna) követ- 

 kezik. A' külső igen finom s csak ritkán, míg a belső erősebb kifejlődésénél 

 fogva minden esetben világosan látható. A belső hártya tetemes fénytörésű 

 s leghatásosabb festőanyagokkal is alig színezhető — ennek belső oldalán 

 ülnek az egyes sejtek, az általa befoglalt üresség legnagyobb részét kitöltve. 

 A sejtek 300— 450-szeres nagyításnál körülbelül egyformák, de 1000-szeres 

 nagyítású lencséken át vizsgálva, igen jól látni, hogy tulajdonképen kétfélék, 

 u. m. egy külső, alkatnélküli hártyán ülő sort képzők, melyek az epithel- 

 sejtek typikus jellegét viseHk magukon és ezeken belől esők, a melyek a tu- 

 lajdonképeni elválasztó mirigysejtek. 



A külső epithel- sejtek magasak, felülről nézve 5 — 6 szögletűek, egy- 

 mással szorosan érintkezők, majdnem egyenlő magasak, kivéve a rövid 

 kivezetőcsöben, hol ellaposodnak s meredek emelkedésűek, valamivel tör- 

 pébbek, inkább szélesek ; — magasságuk szélességükhöz képest kicsiny. Sejt- 

 magjuk többnyire ovális, ritkán gömbölyű, kiválóan nagy, miért is rendkívül 

 közel feküsznek egymáshoz, egy-két magcsaponttal. Plasmájukat finomabb 

 szemcsék hatják át, melyek az élő sejtben, az alkatnélküli hártya felé finoman 

 csíkoltak azáltal, hogy egymással többé-kevésbbé egyközes vonalokban lát- 

 szanak elhelyezve lenni, a mely rendeződés a sejt elhalásával megszűnik s a 

 képlő egyöntetű, minden rendet nélkülöző képet nyer. — A belső sejtek 



