10 



a pinczében tartottam, 14 — 20 nappal hamarább pusztultak el mint azok, 

 melyek a szobában voltak. Téli szállása a szabadban még ismeretlen. — 

 A fogságban levők nálam nyáron általában igen sokat aludtak ; még többet 

 rossz időben, ha a hőmérő +10°C-ra szállott alá. Eledelül gabonanemeket 

 kaptak ; a tejbe mártott zsemlét szívesen vették, de a sajtot nem ették ; a 

 víznek nem volt szabad hiányozni. Az alvók, ha háborgattam, sajátszerű 

 halk panaszhangot adtalí, a milyet veszekedések közben is lehetett hallani. 

 Némelyikök igen vad volt; mások ellenben olyan szelídek voltak, hogy kézbe 

 lehetett őket fogni, s estve az asztalra helyezett nyitott kalitkán futkostak, 

 a nélkül, hogy elhagyták volna ; hosszú vékony farkukat, ha az ember az 

 ujjával vagy toUnyéllel feléjök közeledett, felfelkapták s kunkorgatták, de 

 kapaszkodni nem tudtak vele. 



40. Hypudacus glareolus Wagn. (erdei poczok). A fenyvesekben majd 

 mindenütt közönséges, egész a fanövés határáig. Éjjel is meg nappal is jár ; 

 igen fürge ; de a fákra felmenni, miként Blasius irja róla,* soha sem láttam. 

 Gyakran találtam a ragadozók számára kitett mérgezett dög mellett, valamint 

 rajta kaptam a munkások szalonnáján és lisztes zacskóján is. A faiskolában 

 az erdésznek sok kárt okoz. 



41. Arvicola arvalis Selys. (mezei poczok). Leggyakoribb az előhegye- 

 ken, szántóföldeken és réteken. Némely évben valóságos csapás az erdőültet- 

 vényekben ; egész 1000 méter magasságig előfordul. 



42. Arvicola amjúibius Desm. (vízi poczok). A hegyeken egész 2000 

 méter magasságig otthonos. Földalatti járataival utat nyit a lejtőkön a víznek 

 s így mint geológiai tényező is szerepel. 



43. Lepus timidus L. (mezei nyúl). A hegyvidéki a síkfölditől világo- 

 sabb színével s erősebb testalkatával különbözik; fél-albinók nem tartoznak 

 a ritkaságok közé, de az igazi havasi nyulat (Lepus variabilis Pall.) nem látta 

 itt senki. A mezei nyúl nyomait a hegyeken 1800 méter magasságban is lát- 

 tam. Említésre méltó, hogy egyszer február 4-ikén, mikor még nagy hó borí- 

 tott mindent, egy újszülöttet találtam a hóban. 



A párosujjúak (Artiodactyla) rendjéből a következőket ismerjük: 



44. Sus scrofa L. (vad-disznó). Az utóbbi 10 év alatt nagyon elszapo- 

 rodott; 1500 méter magasságban sem ritkaság. 



45. Cervus elaphis L. (gím- szarvas). Bár régebben előfordult a Tátrá- 

 ban, jelenleg nem tekinthető tátrai állatnak, a mennyiben legfeljebb a vadas 

 kertekben ápolt példányok közül szabadul ki egy-kettő.** 



46. Cervus capreolus L. (őz). Még elég gyakori. Őszkor a törpefenyő 



■■'• J. H. Blasius, Naturgeschichte der Säugethiere Deutschlands und von an- 

 grenzenden Länder von Mitteleuropa. Braunschweig 1857. 



■•'''■''' V. ö. dr. Geeisigeh Mihály, A szarvasfélék történetéhez a Tátrában és kör- 

 nyékén (Magy. orsz. Kárpát-egyesület évkönyve. XIII. Igló 188f) 168 — 177. 1.) 



