33 



melyek nagyobbodva és beljebb nyomulva alsó részükben csöszertiek, felső 

 részükben körtealakúak lesznek ; az árkok szélei pedig felül összeérnek és 

 igy az ondótartókba vezeti) csövekké válnak. 



Mindezen változások a vedlésekkel kapcsolatban tcirténnek meg és csak 

 az utolsó vedlés hozza létre a teljesen kifejlett ondótartókat. 



A fiatal nőstény zárján keresztül vezetett metszetekljcil csakhamar 

 kitűnik előbb mondott nézetem helyessége, mely szerint azon mirigyek az 

 ondótartók matrix rétegéből keletkeztek. A még kezdetleges állapotú recep- 

 taculumon átmenő metszeten (11, tábla 10.) látjuk a vastag chitinréteg alatt 

 levc) matrixsejteket (//íj), melyek itt nem úgy mint más helyen, egy sejtréte- 

 get alkotnak, hanem mintegy nagyobb csomóvá összecsoportosulnak a zár 

 alatt. Felül és alul megszakítás nélkül összekötvék a szomszédos matrixsejt- 

 réteggel (w^) és így határ ezek között nem látható. Befelé jól elkülönülnek a 

 hézagokat kitöltő kötőszövettől {k) ; az egyes sejtek igen hasonlítanak a más 

 helyen található matrixsejtekhez. Hogy itt ezen sejteknek az ondótartók vas- 

 tag chitin falának kiválasztásán kívül még más szerepük is van, az már első 

 látásra is "salószínü. És csakugyan valamivel idősebb nősténynél vizsgálva, 

 azt találjuk, hogy ezen sejtcsomó, habár még hasonló előbbi szerkezetéhez, 

 már mintegy különvált (IL tábla 9. m), kötőszöveti burkot nyert és a chitin- 

 váz matrix rétegétől (11. tábla 8. ni^) már elhatároltatott. Ezen elkülcinült 

 sejtek aj^róbbak, sürün csoportosulnak egymáshoz, felül megszakítás nélkül 

 átmennek a matrixsejtekbe, melyekhez ott igen hasonlóak (II. tábla 9. m.,). 



Az utolsó vedléssel a két ondótartó kiképződik teljesen és ezzel együtt 

 ezen a matrixsejtekből keletkezett mirígysejtek is két csomóra oszolnak eg}'- 

 egy ondótartó körül, megnyerve azon elrendezést, melyet fentebb leírtam. 

 Ezek szerint a pókok ondótartói a külsöbör betüremléseinek felelnek meg, 

 a beléjük nyíló mirigyek pedig matrixsejtekből keletkezett börmírigyek. 



A hím párzási szervei ezen fajnál is, mint általában a pókoknál igen 

 bonyolultak. A tapogató alsó izei csak kissé változtak meg, még a nőstény 

 tapogatója megfelelő ízeihez hasonlítanak. De a végíz (cymbüim, csónahíz) 

 annál inkább eltér, körtealakúan megvastagodott és tompa, meglehetős 

 hosszú, kissé ferdén befelé álló csúcscsal végződik (II. tábla 12. c). Alsó 

 (belső) oldalán belapuló; ezen belapulás terét nem épen mély teknöszertt 

 kivájás foglalja el. A kivájás széle csekély mérvben kidagadó, azonban 

 alsó, a száríz felé eső részében jobban kiemelkedik. A kivájásban fekszenek 

 a párzási szervek, melyeken habár formájukra nézve meglehetősen eltérnek 

 az általam * leírt Epcira diademata Cl. hím párzási szerveitől, mégis ugyan- 

 azon részeket lehet megkülömböztetní. 



A csónakízt sürü szőrök fedik, különösen külső oldalán, hol e szőrök 



'■•' Lendl a. a korouás keresztpók (Epeira diademata Cl.) párzásáról. Termé- 

 szetrajzi Füzetek. X. 2., .3. 1886. 



Természetrajzi Füzetek. XI. köt. ' " 



