217 



«provenu sj^onte in Hamburgensi (Hainburgensi !) monte inter saxa, qua 

 Austrian! et Septentrionem sj^ectat.« 



Ezt a hainburgi szegfüvet az osztrák és magyar botanikusok más 

 néven jól ismerik. Nö a dévényi (Theben) Nagytetön is, de Linné és Clusius 

 szavaira nem figyelve, újabban I). Lumintzeri IViesb^, Dcfi. ÍJ), virgincus 

 Lumn. ) nevet is kapott. Alsó-Ausztriának csak a szélét érinti, hazánkban a 

 dombvidéken meg a homokpusztákon sokkal messzebbre terjed (Jankovátzig 

 Bácsmegyében), azért igazi szülőföldje kétségtelenül Magyarország. Ezt 

 tőlünk bajosan vitázzák el, mert azokat a keleti nővényritkaságokat, melyek 

 hazánkból a /A j9/Mmrt?"?«s-szal Alsó-Ausztria keleti szélét érintik, Neilreich 

 is határozottan magyar elemeknek tekinti.'^ 



Charles de V Ecluse, közönségesen Clusius (1526 — 1609), a ki Bécs- 

 ben 1573 — 1588-ban a növényeket, melyekkel Üoristikai utazásai közben 

 megismerkedett, kertbe ültetni s megszárítva a jövendő számára is meg- 

 őrizni kezdette, a hainburgi pelyhesszírmú szegfüvet minden valószínűség 

 szerint Bécs botanikus kertjébe is elültette. Itt jelent meg a 1). plimiarius 

 teljes virágokkal s ártatlan színével még kedves illat is párosulván, mint 

 szép virág Bécsből szétterjedt más díszkertekben is. 



íme a I). plumarius eredete es hazája, mely Linné és Clusius szavai- 

 nak meg nem szívelese következteben, már sok botanikusnak nagy fejtörésébe 

 került. Ki gondolta volna, hogy hazánk sivár homokja és száraz sziklás 

 vidéke, a díszkerteknek olyan szegfüvet nyújt, mely ma teljesedve egy dísz- 

 kertből sem hiányzik ! Ez a szegfű Linné óta mindenfele néven megfordult 

 a íloristikai munkákban, csak a LiNNÉ-féle néven kevesebbszer. így Townson- 

 nak «Travels in Hungary» (1797) czímű munkájában pehelyszirmú szeg- 

 füvünk a 488. 1. és 16. táblán^ D. arenarius (non L.) néven szerepel. Mivel 

 TowNsoN munkájához nem akárki és nem könnyen férhet hozzá, azért e szegfű 

 leírását Townson munkájából ide iktatjuk : 



«Caulibus subunifloris, squamis calycinis brevissimis, subrotundis, 

 acuminatis, corollis multífidis, foliis subulatis, glaucis ciliatis.» 



«Caules semipedales, adscendentes, angulati, glauci, turiones foliis im- 

 bricatis caespitem conficientes, folia semipollicaria, connata, subulata, tri- 



qiietra, canalieiilata, ciliato-serriUata, glauca, 5 paria circiter.» 



«Flos subsolitarius, pollicaris et ultra.» 



^ Botanisches Centralbl. 1886 no 16—19. 



'"' A Természetrajzi füzetek XII. 44. 1., a 6. sorban «Ans. Cann». értelemzavaró 

 sajtóhiba Clns. Pann. helyett. 



^ Flora von Nieder-Oesterreich C. 11. 1. 



* Squamae calycis in icone 6%j long* aut minores, calyx ô«!/„f latus, 'il«%„ 

 longus. Icon omnino in D. phoiiarium L. (D. xerotinniti W. et Kit), non in herbam 

 elatiorem Tatra; quadrat, foliis etiam basalibus abbreviatis, non adeo ac in Diantho 

 praecoce elongatis. 



