41 



Magam is hajlandó vagyok a magnak némi passiv szerepet tulajdoní- 

 tani, legalább azon idökorig, míg összeolvadásuk be nem következik ; annál 

 is inkább, mivel ennek megtörténte után a protaplasmán észlelhető befűzö- 

 dések vagy igen ritkák, vagy jDedig végképen hiányzanak. Bütschli, ki e 

 két mag egymáshoz való viszonyát legelőször észlelte, állította, hogy e két 

 mag egymással sohasem olvad össze, hanem csak egymás föle helyezkedik. 

 Két évvel ezután, miután Auerbach kutatásai által figyelmessé tétetett, új 

 vizsgálódásokat eszközölt, melyek eredménye az volt, hogy a magvak össze- 

 olvadását elfogadta. 



Brandt is állítja a magvak összeolvadását. Magam is e mellett nyilat- 

 kozom, s még hozzá teszem, hogy ezen stádiumtól fogva a protoplasma 

 peristaltikus mozgásokat nem mutat, hanem a mag amœbaszeru mozgását 

 ismét visszanyeri, mit ezen magvak különböző alakja után következtetek. 

 Brandt hasonlót állít. Szerinte a mag piskóta alakú, mely azonban nem 

 mondható alapalaknak, mivel állandóságát ebben kimutatni nem lehet. 

 Már a különböző alakleírásokból is lehet a magnak változó alakjára követ- 

 keztetni. A magnak amœbaszeru mozgását többször észleltem ugyan (IV. T. 

 18. e.) de oly nagy fokban mint ezt Brandt állítja, sohasem. Bütschli vizs- 

 gálódásai szerint a keletkezett mag meghosszabbodik, két végén kiszélese- 

 dik, az ezeket összekötő középrész mindig keskenyebb és keskenyebb lesz, 

 míg végre egészen eltűnik. Az összekötő vonal nem oszlik talán fel, hanem 

 visszahúzódik a keletkezett centrumokba, melyek körül a szemcsék sugaras 

 elhelyezkedést mutatnak. Ezzel egyidejűleg a protoplasmában is látható 

 lesz a beíűzödés, mely mindig mélyebb és mélyebbre halad, míg végre az 

 első két barázdálódási golyó megalakul. Én egészen hasonló eredményhez 

 jutottam, csak hogy megjegyzem, hogy a szemcsék sugaras elhelyezkedésé- 

 ben csalatkoztam. Láttam ugyan egyes, a magból kiinduló finom sugarakat, 

 de ezeket a mag nyúlványainak vagyok hajlandó tartani. (IV. T. 18. e.). 

 Hogy mi okozza a protoplasma befűzödését, arra Brandt leghelyesebben 

 felel: «a mag folytonos amoebid mozgása oly ingerrel bír az összehuzékony 

 protoplasmára, hogy ez ennek következtében befűződik)). Ezt magam is 

 valószínűbbnek tartom, mint azt, hogy a magvak oly nagy vonzó erővel 

 bírnának, hogy képesek a protoplasmát maguk körül öszpontosítani. 



Igen complicáltak AuERBACH-nak a két első barázdálódási golyó kép- 

 ződésére vonatkozó vizsgálódásai, melyek röviden következők. A rhombikus 

 mag folyton növekedik hosszirányban annyira, hogy végre csak egy finom 

 csík alakjában lesz látható. A protopiasma a csík mentében, de különösen 

 annak két végén megtisztul a szemcséktől, hol köralakú szemcsenélküli terek 

 keletkeznek, melyekből finom sugarak haladnak a szemcsés protoplasmába. 

 A mag végre egészen eltűnik, de el nem vész, mert a szemcsenélküli 

 plasma azáltal keletkezett, hogy a mag feloldódott és egyes helyeken kiszo- 

 rította a szemcséket. Az ekkép keletkezett alakot caryolitliféle alaknak 



