54 



Tagadhatatlan, hogy a Nematoda-rend első képviselői a szabadon 

 élö fonalférgek valának, s hogy ezekből, nem pediglen a Chaetognatákból, 

 mint Haeckel azt állitá, származtak a parasit életmódhoz való alkalmaz- 

 kodás folytán lassankint a belélösdi Fonálférgek. A rokonság az Oxyuris s 

 a Khabditis-nem között, a Eh. appendiculata és nigrovenosa fejlődési 

 viszonyai, kimondásunk mellett rendíthetetlen érvek. Honnét fejlődtek 

 azonban a Rhabditisek s a velők rokon nemek ? Honnét a szárazföldi és 

 édesvízi fajok? E kérdésre már nem oly könnyű a felelet, mert a míg az 

 előbbeni kérdés a létező átmeneti alakok egyszerű felemlítése által meg- 

 oldatott, addig ez utóbbit élő átmeneti alakok hiányában képzeltek által 

 kell megtoldanunk. 



Bizonyos s magyarázatot sem igényel az, hogy a tengeri alakok sok- 

 kal előbb léteztek, mint az édesvíziek és szárazföldiek, hogy az előbbeniektöl 

 a tartózkodási helyhez való alkalmazkodás folytán keletkezhettek az utób- 

 biak. Nem zárom ezzel ki azonban azt, hogy a már létező édesvíziek- és 

 szárazföldiekből ne keletkezhettek volna ismét tengeriek, sőt ellenkezőleg 

 a szárazföldi fajoknak egyes tengeri alakjait csakis így magyarázhatom 

 ki magamnak. A Ehabditis, Dorylaimus, Tripyla és Monhystera nemek 

 tengeri fajai bizonyára az édesvizekből jutottak a tengerbe, tehát oly viszo- 

 nyok közé, a melyben egykor összülői éltek. 



A tengeri fajoknak azonban nagy része folyton vándorol át az édes- 

 vizekbe és a szárazföldre a mint ezt a Chromadora, Cyatholaimus, Oncho- 

 laimus, Spira, Spilophora és Leptolaimus nemek egyes fajai bizonyítják. 

 Ezen kölcsönös vándorlás valószínűleg folyton tart s a válaszfal e két cso- 

 port között idővel egészen fel fog szívódni. 



Az eddig ismert szárazföldi és édesvízi alakok, nem keletkezhettek 

 egy ős tengeri alakból, hanem többől. Az átmeneti alakokat azonban ez 

 ideig még nem ismerjük valamennyit, mert azok egy része kiveszhetett, 

 más része pediglen valószínűleg még fel nem födöztetett. 



A rokon-nemeket egymással összefűzvén, kétséget sem szenved az, 

 hogy ismert alakjaink a tengeri ősalakoktól származhattak. 



Az egyik, melyet de Man helyesen nevezett el Tylolaimus-nak, sima 

 köztakaróval, egy gyenge, a billentyű készüléket nem tartalmazó bulbussal, 

 chitinlemezekkel kibélelt szájűrrel s kettős részarányos ivarszervvel vala 

 ellátva. Szóval igen hasonlított a Tylencholaimus és a Tylopharynx alak- 

 hoz. Ezen ős Tylolaimus faj egyes egyéneinek lassankint csőszerű száj- 

 ürege fejlődött és végbulbusa visszafejlődött; másik részének -pedig a 

 köztakarója lassankint gyűrűzötté vált, megtartván az œsaphagus és a 

 szájüreg alakját. Az előbbeniek jelenleg az Ironus, az utóbbiak pedig a 

 Tylopharynx genus képviselői. A sajátszerű viszonyok, melyek közé e fajok 

 kerültek, szükségessé tevék egy szájszurony fejlődését, melynek segélyével 

 képesek a növények gyökereiből táplálkozni. így keletkeztek az Ironusukból 



