191 
bindelsen mellem Hagen og Tungen (eller vor Tungeflig), og om 
denne Fremskydning som en hyppig og væsentlig, om end ikke ude- 
lukkende, Folge af Dodskampen, godkjendes af Kiesenwetter. Det 
er tydeligt, at Kiesenwetter oversaa Betydningen af sin egen lagt- 
tagelse af muntert omlebende Stener med fremskudt Tunge, og det 
var dog ikke rimeligt at træffe stor Munterhed hos Dyr, som lebe 
om med saa store aabne Saar, som Loesrivningen af Oesophagus 
maatte forudsætte. 
Det er vel ogsaa Erichsons Autoritet, som gjør sig gjældende 
i Kraatz's Opfattelse, naar denne i ,,Naturgeschichte der Insekten 
Deutschlands. Coleoptera“, II, 1858, pg. 741, siger: „Die Verbin- 
dung der Zunge mit dem Kinn scheint bei dieser Gattung eine 
besonders lose zu sein, weshalb ein starker Druck des lebenden 
Küfers oder nach Erichson heftigere antiperistaltische Bewegungen 
beim Tode desselben genügen mógen, um die Speiserdhre nebst 
Zunge und Paraglossen in ihrer ganzen Lange hervortreten zu 
lassen ... Dass das Vortreten der Speiserühre nicht wohl als ein 
specifischer, oder generischer, oder Gruppencharakter aufzufassen ist, 
versteht sich nach dem eben Gesagten von selbst. Med Hensyn 
til Kraatz's sidste Sætning skal jeg villig indrømme, at al syste- 
matisk Betydning falder bort, naar det særegne for Stenernes 
Munddele kun bestaar i en usædvanlig ringe Consistens af en 
Smule Bindehud, men at Forskjellen er en hel anden og langt 
dybere, skal jeg strax komme til. 
Af skandinaviske Forfattere er Schiodte den eneste, hos hvem 
jeg finder omtalt Thions Afhandling, og det kun ganske en 
passant, nemlig i Danmarks Eleutherata, pg. 61, Anm., og det synes 
derhos, at han den Gang kun har kjendt „denne forunderlige Af- 
handling" efter Erichsons Omtale af den i Kafer der Mark Bran- 
denburg og i Genera et Species Staphylinorum (Nobiliteringen af 
den franske Doctors Navn skyldes vistnok Erichsons Exempel). 
Af franske Forfattere maa navnlig Lacordaire omtales, som i 
sit Hovedarbejde , Histoire naturelle des Insectes, Genera des Colé- 
optères“, IL, 1854, ogsaa kommer til Slægten Stenus, og her siger, 
