252 
Afvigelse fra Eriocaulacéroden; i denne har jeg ikke kunnet paa- 
vise et sligt Lag. 
Allerede paa Grund af Restionacé-Bladenes ydre morfologiske 
Forhold vil man ikke kunne vente nogen Lighed mellem dem og 
de saa höjt udviklede Eriocaulacéblade. Det er mig ikke bekendt, 
at andre end Masters!) have undersøgt dem, og de synes mig 
herefter at være byggede ganske anderledes end hos Eriocaulaceerne 
og ikke engang at have nogen Lighed med disses skedeformede 
Forblade*). 
Pfitzers oven anførte Afhandling belærer os i visse Hen- 
seender om Restionacé-Stængelens Bygning, og naar vi hermed 
sammenholde Russows og Schwendeners Angivelser, komme 
vi let til det Resultat, at Ligheden mellem Eriocaulacé-(Kurvskaft- 
erne) og Restionacé-Stængelen heller ikke er særdeles stor; herved 
er der dog at bemærke, at en vis Overénsstemmelse, betinget af 
Formligheden, kan ventes, om end kun i grove Træk. Den for 
Eriocaulacéskafterne saa gennemgaaende Karakter. de lange Stere- 
omstrenge, afvexlende med svampet Assimilationsvær, findes ikke 
hos Hovedmassen af Restionaceerne; ligesaa lidt have disse hines 
regelmæssige Karstrængantal; de Celler, som sammensætte de me- 
kaniske Vævmasser i Stængelen af Restio diffusus, ere desuden af 
en særegen og mærkelig Form, idet de ere radialstrakte og staa 
vinkelret paa Stængelens Længdeudstrækning. Kun hos én eneste 
Eriocaulacé, nemlig i Bladet af Eupaepalanthus tortilis, Synes noget 
lignende at forekomme [VH, 3]. 
Det ег bekendt, at Restionaceernes Stængler udmærke sig ved 
en karakteristisk uddannet Overhud, hvis Bygning hos Restio diffusus 
" endog er ganske enestaaende; ogsaa Aandehulernes Beklædning 
med ,Schutzzellen* er ejendommelig for flere Arter. Om man Ме 
9 Le, pag. 
1j Spiritusmateriale, hvormed Hr. Prof. Regel med stor Velvilje har A 
вупе mig i St. Petersburg, efter at disse Eriocaulacéstudier vare endte, 
vil sætte mig i Stand til senere at undersøge пре те 
forbeholder mig at komme tilbage hertil. 
