296 
Udtalelser om Sagen. Martius!) antager Platycaulons flade 
Skafter for enkelte: , Sie gleichen vollkommen einen Caulis fasciatus, 
und stellen als regelmüssige Erscheinung eine der sonderbarsten 
Anamorphosen vor, welche mir in der Sphåre des Blüthenstieles 
vorgekommen“.  Spórgsmaalet er diskuteret her hos Martius og 
senere mere indgaaende af Kórnicke i hans nævnte Monografi. 
Men til dets Løsning hører utvivlsomt Udviklingshistorien, paa 
hvilket allerede Eiehler gör opmærksom; i et senere Arbejde over 
Blomsterne hos Eriocaulaceerne vil jeg have Lejlighed til at komme 
tilbage til dette Punkt; hvad den anatomiske Undersøgelse har 
lært mig, skal jeg nedenfor anføre. Vi betragte først Skaftets 
extravaginale Del. 
Et Tværsnit [XII 7] viser os for det første, at Skaftets Omrids 
er elliptisk, langt fra saa fladt, som man kunde vente, dersom шап 
tænkte sig det dannet i Lighed med en Fasciation. Man bemærker 
otte å ti fremspringende Ribber [as], adskilte ved ikke synderlig 
dybe Furer. Ligesom i Kurvskaftet af Eriocaulon træffe vi her en 
smuk og karakteristisk Ordning af de forskelligartede Væv, ligesom 
hist sigtende til den mest formaalstjenlige Fordeling af de be- 
skyttende, de stofdannende, de ledende og de mekanisk virkende 
Elementer, et Arrangement, der i Hovedsagen er ligesom hos 
den ovenfor beskrevne, og som ogsaa vil genfindes hos de efter- 
følgende Former, men til hvilket der naturligvis er knyttet For- 
skelligheder i mange Enkeltheder. 
Vi kunne skælne imellem en Overhud, en Bark og en Central- 
eylinder. 
Overhudscellerne ere langstrakt-rektangulære, раа Tyærsvit 
meget smaa og tykvæggede; deres hvælvede Ydervægges Kutikula 
er forsynet med ophöjede Længdestriber. Paa Ryggen af де om- 
talte Ribber ere СеЏегле meget kortere og noget mere uregel- 
mæssige end paa deres Sider; kun ovenpaa Ribberne findes Spalte- 
1) Die Eriocauleae als selbständige Pflanzenfamilie. [Acta Acad. Саез. 
Leop. Vol. XVII, pars I, 1888, pag. 25]. 
