868 
ligeledes tyndcellet Yderbark, hvis Celler ved Indtörring let falde 
sammen. Inderbarken er noget mere fortykket og brunlig; Skeden, 
der hos de øvrige mig bekendte Eriocaulaceer netop udmærker sig 
ved sine Cellers Störrelse og i Regelen ogsaa Fortykkelser, er her 
(som hos andre ægte Vandplanter) paafaldende lidt udpræget; dens 
ikke brunvæggede Celler ere endogsaa mindre end Inderbarkens 
dertil stødende Cellelag.  Centraleylinderens Axe optages af fire 
(undertiden tre) meget vide Stigekar, som støde umiddelbart op til 
Skeden; Perikambiet er saaledes indskrænket til særdeles faa Celler, 
og Leptomet, som paa mit Materiale for øvrigt var meget utydeligt, 
er ligeledes kun saare lidt udviklet. Denne Centraleylinderens svage 
Udvikling staar utvivlsomt i Forbindelse med Mangelen af Siderødder. 
Slutning. 
Efter at de anatomiske Forhold i Bygningen af en Del Erio- 
caulaceers Vegetationsorganer have været Genstand for en speciel- 
lere Beskrivelse i forrige og for en sammenlignende Betragtning i 
første Afsnit, skulle vi nu til Slutning gaa over til en kort fysio- 
logisk-anatomisk Oversigt over de Fænomener, vi have lært at kende. 
Den sammenlignende Anatomi har i Tidens Løb faaet flere Op- 
gaver; to af disse ere særlig fremme i Nutiden, nemlig den fysio- 
logisk- og den s ystematisk-anatomiske Udforskning af Organer 
og Arter. Saa vel ud fra det ene som fra det andet af disse 
Synspunkter er der skrevet en overordenlig stor Litteratur, og begge 
Betragtningsmaader have vist sig i höj Grad frugtbringende. Begge 
Retninger ere imidlertid saa nye, at selv det store, allerede fore- 
liggende Materiale endnu kun kan betragtes som saare ufuldstændigt. 
For den, som behandler en Plantefamilie anatomisk, er det айзаа 
bl а. en Opgave saa vidt muligt at belyse Arternes indbyrdes 
Slægtskab ad denne Vej, og dette er ogsaa mig fuldt bevidst. At 
jeg alligevel i dette Arbejde ikke indlader mig derpaa, har sin 
naturlige Grund deri, at kun saa faa Arter have staaet til min 
