4 ARKIV FÖR ZOOLOGI. BAND 9. NIO 19. 



af 7 — 8 km.; dess största bredd, mellan Resmo och Stenåsa, 

 är ungefär en mil. Dessutom finnas smärre alvarområden 

 vid Borgholm samt i Köpings, Alböke, Föra, Pärsnäs, Källa 

 och Högby socknar å norra Öland. Alvarmarkernas före- 

 komst och utsträckning framgå bäst af de geologiska kart- 

 bladen (Sveriges geologiska undersökning. Ser. Ac), af hvilka 

 bladen »Kalmar» och »Mönsterås» omfatta de alvarområden, 

 som varit föremål för undersökning. En mindre öfversikts- 

 karta finnes hos Hemmendorff (1897). 



Det södra alvarets höjd öfver hafvet växlar längs vägen 

 Resmo — Stenåsa mellan 39,8 m. i väster och 21,7 m. i öster. 

 Åt öster sluttar alvaret svagt och jämnt ned mot den odlade 

 kustremsan, i väster åter är det genom en ställvis ganska 

 lodrät terrassbrant på 5 — 15 m. skarpt afgränsadt från väst- 

 kustens kulturområde. Borgholms älvar, som i sin högsta, 

 västra, del ligger 43 — 44 m. öfver hafvet, är likaledes genom 

 en hög terrassbrant skildt från kustområdet, hvilket äfven 

 gäller om det blott 19 m. högt belägna Köpings älvar, medan 

 Alböke älvar i väster når själfva stranden. 



Alvarets berggrund utgöres af ordovikisk kalksten, orto- 

 cerkalk. Denna är en svårvittrad, dysgeogen, bergart och 

 bildar därför ett torrt underlag. Den är äfven en varm 

 bergart, starkt värmeledande och svagt värmestrålande. Orto- 

 cerkalken är sammansatt af vanligen ett par cm. tunna hori- 

 sontella skikt, af hvilka de öfre lätt genom vittring lossna 

 från hvarandra, hvarigenom åtminstone i frittliggande block 

 en tillflyktsort för fotofoba insekter och akarider bildas, 

 Ortocerkalken är vidare starkt genomdragen af vertikala 

 sprickor, stundom till mer än metersdjup öppna, vanligen dock 

 jordfyllda. 



Kalkhällen ligger stundom alldeles bar, stundom är den 

 knappt skyld af ett centimetertjockt lager af vittringsgrus, 

 bestående af mindre, skarpkantiga stenskärfvor. En finare 

 vittringsjord finnes å den egentliga alvarstäppen (se nedan) 

 framför allt i de nyssnämnda vertikalsprickorna men fläckvis 

 äfven såsom en få cm. tjock betäckning på själfva hällytan. 

 Små oaser med något tjockare jordlager bildas på själfva 

 stäppen på nordsidan af de stora flyttblock af urbergarter, 

 som ställvis rätt talrikt äro spridda öfver delar af det södra 

 alvaret. På alvarängsartade lokaler är vittringsjorden något 

 djupare. Sådana lokaler äro framför allt största delen af 



