WAHLGREN, DET ÖLÄNDSKA ALVARETS DJURVÄRLD, 19 



32. Lams caims L. Äfven fiskmåsen sågs talrikt sväfva 

 öfver Möckelmossen 7^ 1912, ocli jägmästare Wibbck träffade 

 äfven flera par häckande därstädes ^Ve 1896. Erikson (1900) 

 uppgifver också »måsar» såsom allmänna vid alvarets vatten- 

 samlingar och har på förfrågan upplyst, att därmed åsyftats 

 denna och föregående art. 



Utbredning ända upp i fjällens videområde (Ekman, 

 1907). 



Fam. Charadriidae. 



33. Taiiellus vaiiellus L. Vipan är ytterst allmän på 

 alla något fuktiga och tufviga alvarmarker. Ej sällan kan 

 man få se och höra ett dussin samtidigt. Flera par träffades 

 af jägmästare E. Wibeck ^Vg 1896 häckande vid Möckelmos- 

 sen. Den omnämnes också af Erikson (1900), som äfven 

 beskrifver dess bo. 



Utbredning till Uppland; enstaka ex. funna längre 

 norrut. 



34. Charadrius apricarius L. Ljungpiparen, ölännin- 

 garnas »alvargrimma», är södra alvarets mest karakteristiska 

 fågel, som håller till på de torraste stäppmarkerna, där förf. 

 äfven träffat dess bo och ny kläckta ungar. Den omnämnes 

 redan af Linné från hans öländska resa och sedermera af 

 alla författare, som ha något att meddela om alvarets fågel- 

 lif: Westbrlund (1855), Meves (1868), Karnell (1885) och 

 Erikson (1900), som äfven beskrifver dess bo. 



Utbredning. Häckar ända upp i videregionen (Ek- 

 man, 1907). 



35. Aegialitis hiaticula L. Större strandpiparen före- 

 kommer mycket allmänt på fuktigare alvarlokaler. Bl. a. 

 har förf. iakttagit den vid Möckelmossen, där äfven jägmä- 

 stare E. Wibeck ^^e 1896 träffade flera häckande par. Den 

 omnämnes äfven af Jägerskiöld och Kolthofe (1898) samt 

 Erikson (1900), 



Utbredning. Går i fjällen ända upp öfver trädgränsen. 



