183 



cler atter fiskes bra, f0rst nede vecl Svelvig og clerefter lidt efter lidt paa 

 hele strsekningen op til Helle. Men blandt fangsten fancltes cler nu ikke 

 en eneste rognrseke. De eksemplarer, der fangedes nu, var desuden 

 af en meget intensere r0d farve end de, der fangedes i januar — februar." 

 Raekerne havde i mellemtiden kastet rognen og skiftet skal. — ..Senere 

 paa aaret blev der fisket bare lidt smaat." — 



i) 



I november kunde man 

 atter begynde at gJ0re fangst. Fangsten bestod af rognrseker. — Fiske- 

 riet vedvarede udover hele vinteren og ud paa vaarparten. Det samme 

 tilfselcle med forsvinden af rognrsekerne og rsekernes tilbagevenden uden 

 rogn gjentog sig som aaret iforveien. 



I oktober ih0st modtog jeg brev fra en i Svelvig hjemmeh0rende 

 gammel rgekefisker, der fortseller, at rseken (med rogn) atter saa smaat 



begynder at vise sig. 



Med hensyn til rgekens vertikale udbredning synes det ialfald sikkert, 

 at den optrseder i st0rre masser paa grundere vand i rognticlen, januar 

 mars (isasrdeleshecl henimod slutningen af denne), end den 0vrige ticl af 

 aaret. Men hvorvidt r^kens forannsevnte forsvinden og tilbagevenden 

 Paa en plads blot beror paa en hsevning eller ssenkning af masserne, en 

 vanclring, elier blot clen omstendighed, at raken holder sig i ro og mere 

 skjult paa grund af skalskiftningen, kan ikke godt endnu afgJ0res. 



Dog synes det for Drammensfjordens vedkommende, at rsekens for- 

 svinden og tilbagevenden ikke kan tilskrives nogen vertikal hsevning og 

 saenkning. 

 skraaningen necl mod dybrenden. 'Denne er overalt dsekket af stinkencle 



Fiskeriet i denne fjord foregaar paa en 26 — 30 favne paa 



sort mudder, hvor trawlfors0g ikke har givet nogen st0rre levende orga- 

 nisme, vandet er stagnerende ved bunden og udviser lignende forholde 

 som for Frierfjordens og mange anclre fjorcles vedkommende (se nsermere 

 herom Hjorts og Dahls bog: ,.Fiskefors0g i norske fjorde"). 



Dybvanclsrseken som nsering for vore torskearter. Dels 

 under mit eget togt fortebne somraer, dels vecl hjaelp af linefiskere, har 

 J e g S0gt indsamlet materiale for at faa et billede af tordtens erna^rings- 

 forholde i dot heletaget i vore s0ndenfjeldske fjorcle og i sserdeleshed i 

 hvor stor uclstr^ekning dybvanclstorsken ernserer sig af clybvandsrseker. 



Der er mig gjentagne gauge af linefiskere bleven meclclelt, at de 

 har faaet op den ene torsk efter den anden fulde af dybvandsrseker, — 

 saa fuldproppecle, at rsekernes lange f0lehorn har raget langt ud af tor- 

 skens gab. — Den overensstemmelse, der overalt var mellem fiskernes 

 beretninger om, at „r£ekehornene stak frem af torskegabef, var mig paa- 

 faldencle. Roekerne maa ha voeret nytagne. 



Som agn paa linerne bruges i st0rst udstrsekning sild. Det hinder 

 r et ofte, at agnen, naar den ligger nede ved bunden, blir rent opspist. 

 Dette skylcles ofte raeken. Undertiden har det endog hsendt, at man har 



13 



