192 



tilbage 



Hr. hvalfanger Ingeerigtsen bar meddelt mig f0lgende erfaringer 

 fra den tid, da ban drev hvidfiskcfangst paa Spitsbergen. 



I 1867 saa ban for f0rste gang bvidfisk dcroppe, i 1868 blev der 

 drsebt bundreder af bvidfisk med meget daarbge resultater. I 1869 — 

 1878 var der udmerket fangst f0rst langs vestkysten saa i Hinlopen- 

 strsedet. I 1877 var Ingebkigtsen alene om bvidfiskefangsten. I aarene 

 1878 — 81 flk ban store laster ved Amsterdam0en og i Magdalenabay,, 

 bvor bvidfisken S0gte op, naar farvandct ndenfor varstsengt. Senere igjen 

 godt flske i Bellsund, hvorfra bvidfisken var forsvunden, men nn var 

 koinmen igjen. I 1891 antager Ingebrigtsen, at der var 4^500 styk- 

 ker igjen, og at der nu er yderst faa tilbage. Ingebbigtsen bar den 

 opfatning, at hvalerne om vinteren vandrer til Nordamerika, saaledes 

 fandtes kugler af fremmod kaliber i dem, og at bvalerne, naar de kom 



til Spitsbergen om sommeren, ops0gte ganske de samme bng- 

 ter og pladser, som de bavde vseret paa aaret forud. Naar man der- 

 for et aar paa en plads udryddede alle unger og voksne, kom 

 der n£este aar ingen igjen. 



Medens Spitsbergens bvidfiskbestand nn er yderst bdcn, er der 

 massernord om Sibirien, og det skj0nt ogsaa disse vandrer sserdeles langt 



F 



ndenfor Sibiriens ja 0stbavets farvand om vinteren. 

 bage til Sibirien nseste sommer og ikke til Spitzbergen. 



Det samme antager Hr. Ingebrigtse^ ogsaa er tilfa^ldet med blaa- 

 hv^alen, der fandtes i msengde i Finmarksbavet i 60-aarene, og efter- 

 baanden er forsvnndet, eftersom bvalfangsten bar udviklet sig. 



EscHRicHT sisfer om s>T0nlandsbvalens forsvinden, at den „maa vel 

 altsaa snarere forklares omtrent paa samme maade som den forandring, 

 der er foregaaet i spcrmbvalernes (kaskelottens) ndbredelse. Det er be- 

 kjendt, at ikke alcne blandt standdyrene, men ogsaa blandt traekdyrene, 

 bvert individ med sit afkom eller sin familie bolder sig til et vist ind- 

 skrsenket str0g af den hele region, bvori arten er udbredt. At dette 

 ogsaa gjselder for hvalerne overbovedct, l^eser man blandt andet af et 

 eksempel, som er fortalt i Sibbalds pbalsenologia nova (pag. 83). En 

 „r0rbval" (flnbval), som fangedcs i en bugt af Skotland, bavde i 20 aar 

 vseret kjendt af fiskerne paa et bnl i rygflnnen og deraf faaet navnet 



St. Lo- 



I'o 



De vender dog til- 



„HolIie-Pyke 



u 



Retbvalens forsvinden ved Spitsbci^gen 



og 



renzbngten kan saaledes vel torklares ene og alcne derved, at fortrins- 

 vis de individer er udryddede, der paa en vis tid af aaret s0gte tilflugt 



til dette sted." 



Ogsaa kaskelotfangerne fortseller om enkelte gamle kaskelotter, som 

 de „personlig" kjendte godt og gjentagnc gange forgjseves fors0gte at. 



r 



faa livet af. 



» 



& 



