L 



» 



h^-. 



--'■ 



— 193 — 



Vi scr saaledes, at begge dissc to forklaringer for variationcrne i 

 hvalcraes forekomst iudeholder store sandliedsmomcntcr. Man har baade 



nseringsdyrcnes udbrcdolse, hvilkcn igjen 

 og for at hvalfangston formaar at be- 



erfaringer for vckslinger i 

 er afhsengig af liavstrommcne 



stemme antallot af en arts optrseden udenfor en bestcmt kyst. Hvor dor 

 indtrseder bcstemte forandringer af lang varighed, vil der i mange til- 



L 



i'^Me ikke vsere nogcnsomhelst tvivl om, hvilken af de to maader at 

 forklare forandringen paa der er den rigtige. Saaledes er der ingcn tvivl 

 om, at finhvalen forsvandt fra Langenses, fordi silden blev borte og paa 

 den anden side, at gr0nlandshvalen forsvandt fra Spitsbergen paa grnnd 

 af hvalfangston. 



Hvad or nu tilf^ldet i Finmarkcn? Enliver, som nliildet stiller sig 

 overfor dclte sp0rgsmaal, vil forstaa vanskeligliederne ved dots besvarelsc. 

 For det f0rsto blev der i de godo hvalaar ikke gjort saadanne nnder- 

 S0gelsor af liavet, at man liar noget at sammenligne med forholdene nn. 

 Den eneste vei til med sikre haandgribelige kjendsgjcrninger her at kon- 

 statere havots indfiydelse kan derfor kun va^re den at stndere forholdene 

 ■fr em over i tiden og se, hvorlodes det arter sig med naturforholdcne 

 i havet paa den eno side og hvalforekomsten paa den anden side. Men 



i sagcns natnr, at et saadant program maatte tagc tid, ialle- 

 fald en ra^.kke aar. Under alle omstsendigheder er det 0nskeligt for vor 

 videns skyld, at dette blir gjort. 



i bedommelson af disse sp0rgsmaal maner ogsaa 

 den kjendsgjerning, at statistiken allerede tidligere viser en nedgang 



det liggei 



Til forsigtighed 



nied paaf0lgc]],de stigning. 



Der kan for tiden derfor kun ndtales en skj0nsm3essig dom over 



disse ting. 



Denne dom vil ogsaa maatte baseres paa den opfatning, man kan 

 danne sig af st0rrelsen af Nordhavets hvalbcstand i det hole, idet det 

 jo har vist sig af den vekslende forekomst af hval i Pinmarkshavet i de 

 forskjcllige aar, at der maa finde et tilsig af hval sted. 



Hvalkommissionen af 1890 udtalte sig meget forhaabningsfnldt om 

 st0rrelson af Nordhavets hvalbcstand saaledes: ,JH^as alle Ishavets hvalo 

 sknlde gj0re sig om end en kort tur ind i Finmarkens fjorde, er man 

 ^^ngQ for, at disse vildo blive nfromkommelige for andre skabninger. Man 



at dot kun er en Men brokdel, der kommer ind 



sig 



nde i dot vide hav. 



Hvor mange er 



ttiaa tvertimod antagc, 

 ^nder land. Masscn holder 

 der nu ude i dot „vide hav"? 



lutet har forbauset mig mere paa de talrige ISTordhavstogter, vi har 

 forotaget i de to for]0bne aar, end det, at vi saa yderst sjelden saa hval. 

 Hermcd stommcr o-?saa alio de fangstm^nds joiirnaler, som er sendt mig, 



13 



^- 



