f^ 



!» 



» 



— 215 — 



ellcr fangstforbad, som liar gyldiglied ogsaa udenfor sj0territoriet. Sik- 

 kert cr, at dissc ikke uden traktatmsessig overenskomst kan gj0res 

 gjseldende mod andre landes uudersaatter, og de vil derfor iiigcn ind- 

 skrEenkning gj0re i hvalfangst, drevet f. eks. fra Marmankysten langs den 

 norske kyst. Dorimod skj0nnes iiitet til hinder for, at saadanne bestem- 

 melser gives med fnld virkning for norske undersaatter, saafremt hval- 

 fangst udenfor kystcn antages at skado vigtigc norske interesser. En 

 del af jbestemmolserno i den gj^ldendo hvallov af 6tc juni 1896 maa 

 ogsaa ofter min opfatning have gyldighed udenfor territorialgrsensen^), 

 Ogsaa saadanne bestcmmelser maatte imidlertid gives lokal bcgrsensning 

 af hensyn til norske undersaatters fangst andetsteds f. eks. under Island. 

 Som almindelig regel kan vistnok opstilles, at nye frodningsbestem- 

 molser ikke medforer ret til erstatning, selv om private fiske- eller jagt- 



bercttigede dervcd tilf0ies tab^). 



idet en fredningsbestcmmelse, selv om den i 0iebUkket medf0ror 



tab, dog i Isengden tilsigter at komme den tilgode, som har flske- eller jagt- 



retten. 



den uvserende eiere af hvalfangere og hvaletabhssomenter, saafremt nye 



fredningsbestommelser eller et absolut forbud mod hvalfangst gj0r en 



i deres bedrift eller endog modf0rer dennes 

 oph0r, tror jeg, det maa indr0mmes, at sagen her staar noget andcrledes. 

 Dor handles nemlig her 

 de almindelige. Fredningen sker nemlig ikke for hvalens cgcn skyld, men 



Donno regel or ogsaa 



almindolighed 



billig, 



Undcrs0ger man om denne regel uden videre kan anf0res overfor 



vsesentlig 



indskrsenkning 



om en fredningsbestommelse af anden art end 



for iiskeriernes, 



frednino'sbestemmelserno vil ikke komme livalfangerne 



selv til gode, tvertom deres bedrift indskrasnkes eller ofres til fordol for 

 en anden bedrift. Saafremt et absolut forbud mod hvalfangst vil med- 

 f0ro on vsesentlig forringclse i v^rdien af de til fangsten nyttode damp- 

 baade. redskaber eller anteq- — eher for 



anlseggenes vedkommende 



gj0re disse na3sten va;rdil0se, vil det i realiteten va^re ensbetydende med, 

 at staten tilf0ier enkelto et 0konomisk tab ved at forbyde dem at brugo 

 sin eiendom paa den maade, hvortil oicndommen i overensstemmelse med 

 den bestaaende lovgivninger indrettet og bestomt. Sp0rgsmaalet om er- 

 statning for et saadant forbud synes derfor at maatte afgj0rcs efter do 

 samme CTunds^tninirer, som nedenfor skal frcmstillos ved dr0ftelson af 



"') Smlo-n. om et nogenlnnde beslegtet tilffelde mdi-adepartementets skrivelse af 

 30te aug-iTst 1901, om at lov om stranding- og vrag aJ: 20de juli 1893 § 11 ogsaa g-j?elder 

 gods, fundet udeiilor territorialgrtensen, jfr. livallovens § 11. 



2) U.ndei- voteringen i en i Betstidenden for 18(S8 !^. 529 refereret sag udtaler 

 <^og fortitvoterendc (s. 535), til hvcm de ovrige voterende sluttede sig, at erstatning- 

 maaske maatte gives, naar det var vitterligt, at en fredningsbestemmelses gjennemforelse 



vilde YEere ensbetydende med fuldstasndig eUer delvis odeUrggelse af vedkommende 

 eiendomsgjenstand (en faststaaende fiskeindretning). 



^ 



