217 



I 



" J-- 



vistnok adgang til efter grundlovens § 105 at ekspropriere anteo-gene, 

 men der maa da betales fuld erstatnino-. 



I en afliandling i ugeblad for lovkyndio-hcd X p. 387 udtaler 

 AscHEHouG : „Hvis loven forbyder eiercn netop den benyttelse, som efter 

 grundens natur er dens egentlige og vsesentligste bestcmmelse, og dette 

 forbud rammer den liele eiendom, saalcdes at denne bliver ngesten vterdi- 

 l0s, kan det siges, at forbudet i den grad faar karakteren af en berevelse 

 af solve eiendomsretten, at man vel vildc tilkjondc eieren erstatning." 

 Denne mening liar imidlertid Aschehoug selv senere fraveget i en af- 

 liandling i Eetstidenden for 1879 s. 7G1 og videre i sin statsret, livor 

 ban udtaler om dette punkt (bind III, 2den udgave s. 79): 



„Forbydcr lovgivningen at bcnytte en gjenstand eftor dens eneste 

 ellcr endog efter dens nsermeste bestemmelse, saa ber0vcs sjenstanden 

 undertiden al vserdi. Det kunde derfor synes, som om det^'i grlv.'s § 

 W5 udtalte prineip maatte medfore, at stat.en ogsaa i dette fald pligtcdo 



En saadan Isere, dor saavidt vidos ikke er 



at bctale eieren erstatning. 



o 



antagen 



noget andet land, maa 



doc 



erigcndes at vsere uholdbar. 



Eiendomsret er intet andet end den naturlige frilled, der er hjemlet en- 

 kelt person til at raade over de ham tilli^rcnde legemlige gjenstande. 

 Ligesom onliver maa finde sig i, at lovgivningen, forsaavidt 



l^ar bestemt noget modsat, indskrc^nker 



Ikke 



grand loven 



bans naturlige frihed til at raade over sin person og sine 

 kriBfter, saaledes maa lian ogsaa taale, at lovgivningen for- 

 tyder ham at benytte sine eicndelc paa hvilkensomhclst 

 maade, der findes skadelig eller farlig for samfundet."0 



I Nordiske K.etsencyklopa?di bind I, Retskilderne s. 209 slutter 

 Ebee HEUT^BERa sig til AscHEHOUGS terc. Derimod synes Mohgen- 

 STiEiiNE i siti statsforfatningsret p. 648 at antage, at hvor en indskra^nk- 

 nxng rammer don eneste benyttelse, hvortil on ting praktisk talt er skik- 

 Jfct, kan der gives tilfselde, hvor erstatning maa gives. 



I retspraksis har sporgsmaalet va^ret lost paa forskjellig maade. 

 oget rent og klart pra^judikat findes neppe. I en r^Bkke domme synes 



N 



JiSiesteret, navnlig efter udtalelse under voteringcn at holde til den 

 opfatning, at erstatning skal gives i sligo tilfgeldc. Navnlig kommer dette 

 frem i en i Eetstidenden for 1880 s. 257 refereret dom, hvor det bl, a. 



heder 



justitiarius Thomles votum: „Hensynet til, hvad naturlig ret- 

 ferdighed og billighed mod enkelt mand tilsiger, ikke mindre end"" hen- 



synct til den i 



grundlovens § 105 udtalte almindelige grundscctning, maa 

 njedf0re,^ at den enkeite ikke b0r va?re pligtig til at taale saadan ind- 

 '^J^rainkning uden erstatning, n a a r i n d s k r se n k n i n g e n m e d f r e r 



-^) Udhsevet lier. 



