220 



vsernskogenes bevarelse m. v. af 20de juli 1893. Under debatten i odels- 



o 



tinget om denne lov cr det sp0rg"smaal, som her behandles, dr0ftet megct 

 indgaaende (se forhandlingerne i odclstinget 1893 s. 543 IF.) Der blev 

 her fra en rsekke talere fremholdt, at den indskrsenkning, man vcd donne 

 lov vilde gJ0re i private skogeieres raadighed, gik grundlovens § 105 for 

 naer. Et forslag om i solve lovcn at mdtage en erstatmngsbestemmelse 

 faldt vistnok, men af flere af dem, som stcmte mod dette forslag, blcv 

 det fremholdt, at grundlovens § 105 var tilstrsekkelig hjemmcl for et er- 

 statningss0gsmaal, ifald domstolcne fandt, at privates ret var kra3nket. 

 Heller ikke her er dommen af 1899 ansoet som prsejudikat. 



De anf0rte eksemplcr kunde forfleres, men jeg antager, at de alt 

 nsevnte tilstrsekkelig A^ser, at lovgivningen entcn ikke har anseet sig be- 

 rcttiget til at gjore vidtgaaende indskrainkninger i enkeltmands raadig- 

 hed over sin eicndom, ellcr at den under hver omst£endie"hed har ladet 

 billighedsbetragtningcr spille en stor roUe. 



Hvorledes lovgivningen vil stille sig over for sp0rgsmaalet om erstat- 

 ning til hvaletabhssomenternes eiere, hvis forbud mod hvalfangst eller 

 hvaltilgodegj0rclse vsesentlig forringedc disses va3rdi, kan ikke mod sikker- 

 hed siges. 



sp0rgsmaal hidtil, synes man narrmcst at komme til det resultat, at er- 

 statning vil bhve indr0mmet, men en saadan slutning vil dog vsere h0ist 

 usikker. 



Min opfatning er, at stricte juridisk sect, vilde eicrne af de nu- 

 vserendc anlseg ingen ret til erstatning have overfor en forbudslov. En 



— for- 



Skulde man sluttc fra lovgivningens stilling til lignende 



saadan erstatningsrct kan ikke bygges paa grundlovens § 97 



budet mod at give love tilbagevirkende kraft 



da eicrne af hvalfanger- 



etablisscmenterne ingensomhelst rot har crhvervet til at drive dissc. Den 



maatte i tilfa^lde grundes 





aa en analogisk anvcndelse af grundlovens 



§ 105, men til saadan analog! savner man efter min opfatning hver be- 

 f0ielse. Den af domstolcne f ors0Rtc sondrina", cftersom v^sentlii> 



kan vistnok have c^odo 



to 



vserdif or ring else har fundet sted ellcr ei, 



billighcdsgrundc for sig, men den er belt vilkaarlig og har heller ikke i 



grundlovens § 105 nogcn st0tte. 



Selv om man indr0mmer staten en saa vidtgaaende ret, kan der 

 imidlcrtid selvf0lgelig v^re tilfselde, hvor dens haandhsevelse vilde vsere 

 en stor ubillighed overfor enkeltmand, og hvor derfor erstatning b0r gives 

 af billighedsgrunde. Som f0r paavist er dette hensyn i mange til- 

 faelde taget i betragtning af lovgivningen. Hvorvidt saadanne billigheds- 

 grunde forehgger overfor forbud af den slags, som det her gja^ldcr, cr 

 et sp0rgsmaal af vsesentlig" faktisk natur; dets afgj0relse vil i f0rste 

 r^kke bcro paa, hvor vidtgaaende forbudet cr, og hvilke folger det faar. 

 Jo st0rre forringclsc det vil mcdf0re i anlseggcnes vserdi, desto mere vil 



S 



