— 50 — 



Der var iaar ussedvanlig mange mulkter i og for sig, og i forhold 

 til tallet af fiskere og af lofots0gencle i det hele taget viser det sig, at 

 antallet af mulkter er det ngest st0rste, som har forekommet, siden offi- 

 ciel beretning om lofotfisket begyndte at udkomme. Alene aaret 1882 

 angiver nemlig et storre procentvis antal end nservserende aar — da 1.6, 

 nu 1.3 ■ — ; men i 1882 var der ogsaa 516 mulkter mod aarets 284. 



Det er udelukkende 



kan man gjerne sige 



garnmsendene, som 



ma a tilskrive sig den meget tvivlsomme sere for denne aarets fremskudte 

 plads blandt lofotfiskerierne. Naar undtages 1 af de for ulovlig ssetning 

 paa delt hav anf0rte 89 mulkter og 10 af de 111 for overstaaen eller 

 ssetning paa helligdag, hvilke 10 dog paa grund af sserdeles formildende 

 omstsendigheder ved kongelig benaadning blev eftergivne, falder de 0vrige 



af disse mulkter eller 189 



over to trediedele af det samlecle antal 



mulkter 



paa garnmsend og det, uagtet der var kun 21 baaclmand- 



skaber flere, udrustede med garn, end line- og dybsagnmandskaber. Det 

 var hovedsagelig i Hopen, Stene og Balstad, at garnmeendene paa enkelte 



l0rdage i flok og f0lge 



sserlig i de to f0rstnsevnte fiskevser — undlod 



at trsekke sine redskaber, uagtet veiret ikke var til hinder derfor, hvor- 

 for de 



ogsaa blev dikterede og dels vedtog, dels id0mtes b0der. 



Saa 



lsenge lofotlovens nuvserende § 22 er gjaeldende, maa den respekteres, og 

 vil den ogsaa af opsynet blive S0gt haandhsevet, sandsynligvis i fremtiden 

 strengere end hidtil for at undgaa saadanne masseovertraedelser, som det 

 sidste aar fremviser. En anden tale er det, om lovparagrafen blir for- 

 andret i lighed mecl, hvad der er gjasklende f. ex. i Vesteraalen i hen- 



11 i lov angaaende fiskerier i 



Nordlands og Troms0 amter 



oagene, 



hold til 



af 3die august 1897, og efter flere opsynsbetjentes indberetninger at 

 d0mme lader det til, at den anskuelse mere og mere vinder fremgang 

 blandt fiskerne, at det burde vsere tilladt at ssette redskaber paa lor- 



saa at de kunde staa i sj0en s0ndagen over, hvorimocl saavel 

 trsekning som ssetning — i det hele alt slags fiske — burde vsere forbudt 

 paa helligdagene. En saadan ordning vilde kanske vsere heldigere end 

 den nuvserende, om ikke af anden, saa dog af den grund, at man da 

 erholdt en treekningsdag mere i ugen end nu, naar mandagen, saafremt 

 man er lovlyclig og trsekker sine redskaber paa l0rdag, gaar bort til 

 ssetning. Hvad de religi0se indvendinger mod en saadan lovforandring 

 angaar, saa er jo de lidet vaerd, som fremkommer fra fiskere, der nu, 

 uagtet veiret derfor ikke er til hinder, undlader at trsekke sine redskaber 



dagen f0r helligdag, og for dem, som mener det alvorligt med sin guds- 

 frygt og af denne grund har imod forandringen, vilde jo alligevel den 

 udvei staa aaben, at de kunde optage sine redskaber af sj0en om l0r- 

 dagene. Der er endelig fremf0rt den incl vending mod lovforandringen, 

 at det for fiskens sig er heldigt eller n0dvendigt, at fiskehavet en dag i 



