189 





■ 



de var, og havde clermed reddet baade livet og skuden. En st0rre 

 skoite, hvis f0rer ikke havcle laert noget af navigation, blev ved rent et 

 under reddet fra totalt forlis paa en af baaclene tset ved. Uveiret gjorde 

 stor skacle baade paa fart0ier og sj0huse fleresteds paa Romsdalsky- 

 sten, flere fiskere omkom clen nat ude paa havet. Og BJ0rnsundingerne 

 vilde sikkerlig ogsaa, mente min hjemmelsmancl, have fristet den samme 

 S0rgelige skjsebne, dersom de ikke havde gjennemgaaet naevnte naviga- 

 tions0velser ude paa havet og saaledes nu forstaaet ved hjselp af sin 

 5,lserdom" at finde frem i den m0rke uveirsnat og berge sig ind til en 

 havn. Jeg kan ikke negte for, at denne meddelelse glaedede mig meget 

 og var mig inderlig kjsert at h0re. 



I hvilken udstrsekning det offentlige, nu steaks, burde gribe ind for 



at faa navigationskyndighed almindelig 



udbredt blandt fiskerfolket til 



betryggelse af dets 

 skal ber0re i 



liv og 



eiendom, er en side af sagen, jeg kortelig 



l 



i clenne sammenhseng. 

 Som af min redegJ0relse for ordningen i andre lancle vil sees, er 

 alle de nordeuropseiske lancle (med uncltagelse af Sverige og hos os) 

 enten vecl lov eller paa lignencle bindencle maade paabudt, at forere af 

 havgaaende fiskerfart0ier, tildels ogsaa kystfarencle, skal vaere i besid- 

 delse af et vist lavmaal af navigationskyndighed; i enkelte landes love 

 er bestemt, at ogsaa styrmanden eller den, som trader i f0rerens sted, 

 skal vaere navigationskyndig. Samtidig er i alle lancle, dels af det offent- 

 lige og dels af sseregne selskaber, sat igang skoler eller aabnet kortere 

 kursus i navigation for fiskere. I regelen er undervisningstiden henlagt 

 til den cl0cle ticl (om vinteren, naar intet fiskeri kan drives cler) eller til 

 aftentiden i de dage fart0iet, ligger i havn. Hos os staar vi L langt til- 



bf 



ge i 



begge 



dele. Om lovbestemmelser, som de nsevnte, liar cler, mig 

 bekjenclt, ikke vaeret tale. Og det forslag, hvori jeg i sin tid antydede, 

 at assuranceforeninger, som tegner resikoer paa fiskerfart0ier, burde 

 statutmaessig krseve navigationskyndighed hos f0rere af havgaaende og 

 kystfarende fart0ier og dsekkede farkoster, liar ikke, mig bekjendt, vun- 

 det anklang hos flere end to selskaber, og ikke vunclet plads i statut- 



terne hos nogen endnu. Efter det beclre inclblik, jeg senere har faaet i 

 &ndre fiskeridrivende landes forhold, finder jeg at burde gaa et skridt 

 v idere, da erfaring fra hele Nordeuropa viser, at i clen retning forslaget 

 Pegede, gaar veien til uclvikling af havfiskeriet i tryggere spor. Og jeg 

 v il her f0ie til, at der ogsaa i vore offentlige laanefonds bestemmelser, 

 sserlig hvad clampbaadslaan angaar, burde stilles krav om et vist lav- 

 maal af navigationskyndighed hos f0rer og styrmand, eller i alle fald hos 

 er) af dem. Efterhaanden vilde cler ogsaa kunne stilles lignende krav 



