ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1 88 2, N:0 2. 59 



lerna, omgifna af ett gemensamt slemhylle, utträda ur moder- 

 cellen, är deras antal troligen oftast normalt (4, 8, 16, 32, 64, 

 128), men i brist på tillräckligt utrymme eller möjligen af an- 

 dra orsaker, kunna de ej ordna sig på vanligt sätt, utan sedan 

 deras rörelse slutat, är deras ställning eller form oregelbunden. 

 Nu omgifva cellerna sig med en membran, men dessförinnan 

 kunna tvänne celler sammansmälta, så att äfven antalet af cel- 

 ler blifver afvikande. Coenobier, som troligen uppkommit på 

 detta sätt, visa fig. 2 — 8 på tan. II. Fig. 2 — 7 äro P. bira- 

 diatum Meyen, fig. 8 P. duplex Meyen. Hos P. biradiatum 

 Meyen, hvilket är särdeles benäget för att bilda monströsa for- 

 mer, har jag observerat uppkomsten af ett par dylika exemplar; 

 cellernas antal var slutligen femton samt deras form, i synner- 

 het kantcellernas, i hög grad afvikande från det normala ut- 

 seendet. 



Ofta händer det, att en eller flera celler dö och bortfalla, 

 och då kan coenobiet, äfven om det förut var normalt bildadt, 

 få ett nytt utseende. Om t. ex. en kantcell aborterat, brukar 

 vanligen en af de inre cellerna att växa ut till kanten och del- 

 vis upptaga den förra cellens plats. Dess form blir då vanligen 

 också förändrad i det att den blir försedd med spetsar eller an- 

 dra utväxter efter artens natur. Exempel härpå lemnas af A. 

 Braun i Alg. unicell. t, 6, fig. 14 (P. biradiatum Meyen). Fig. 

 9 (P. biradiatum Me YEN) och fig. 10 på tafl. II utvisa äfven 

 dylika missbildningar. Fig; 11 på tafl. II är ett P. Boryannm 

 (Turp.) Menegh. ß granulatum (KÜTZ.) Rab., som ursprung- 

 ligen varit åttacelligt, men sedan alla cellerna dött utom en, 

 nu endast är encelligt. Den qvarvarande cellen är betydligt 

 större än de öfriga och har en afvikande form. Ofta finner man 

 enstaka stora mörkgröna celler, som torde vara den enda åter- 

 stoden af ett flercelligt coenobium. Sådana celler visa icke säl- 

 lan en viss benägenhet att blifva symmetriskt utvecklade (t. II, 

 fig. 12). Om de döda cellernas membraner sitta qvar på coeno- 

 biet, blifva de stundom undanskjutna af de utväxande inre cel- 

 lerna, men vanligen utgöra de ett så betydligt hinder, att de 



