ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1882. N:0 4. 97 



antal af blommorna för länge sedan fält sina kronblad. Den 

 syntes följaktligen i viss mån likna en hybrid, men i sådant 

 fall af hvilka arter, då ingen annan art än Rubus csesius växte 

 i närheten? Tills vidare må den derföre anses vara en varietas 

 pinnata af denna art, som fått det vegetativa systemet starkare 

 än vanligt utveckladt och just derföre mistat förmågan att sätta 

 frukt. Utanför prestgårdens trädgård hade deremot den vanliga 

 formen af Rubus cassius redan fått fullvuxna frukter. 



På samma exkursion såg jag vid Mölnare Rumex obtusi- 

 folius var. divaricata (— R. divaricatus Fr.), som synes vara 

 den rätta typen för R. obtusifolius såsom mera storväxt än den 

 skuggform af denna art, hvilken hos oss allmänt antages såsom 

 dess hufvudform, men af Wallroth kallats R. silvestris. Den 

 utmärker sig nemligen genom ofta 3 — 4 fot hög växt med yfvig 

 vippa, hvars grenar ej sällan äro utsperrade (divaricata), samt stun- 

 dom bredare och mera sargade inre kalkblad. — Vid Robbiens fans 

 Ranunculus nemorosus och R. acris var. Steveni på en jordvall 

 vid ett afloppsdike, samt uti ofvannämnda qvarnbäck några 

 hundra alnar från hamnen, och således i fullkomligt sött vatten, 

 en form af Scirpus lacustris(?), som syntes bilda en mellanform 

 mellan denna art, Scirp. Tabernsemontani och S. carinatus. 

 Denna i bäcken ymnigt växande Scirpusform, hvilken jag äfven 

 sett uti salt vatten i Wisby gamla hamn och i cellfängelse- 

 grafven i Calmar, liknar alldeles Scirpus Tabernaemontani i af- 

 seende pä blomställningens utseende, axens och axfjällens form, 

 färg och beklädnad med små sträfva punktlika hår, som göra 

 färgen mera matt och glanslös, stiftens antal, hvilka alltid kon- 

 stant äro två, den kullrigt tvåsidiga, omvändt äggrunda, i top- 

 pen nästan tvärhuggna nöten och ståndarnes saknad af tofs i 

 spetsen; men den öfverensstämmer med Se. lacustris och skiljer 

 sig från Se. Tabernaamontani genom stråens längd, som i Calmar 

 t. o. m. är manshög, deras färg, som är mörkt blågrön, samt 

 obetydliga uppsvallning nedtill, h varifrån tjockleken småningom 



Öfoers. af K. Vet-Ahad. Förh. Arg. 39, N:o 4. 7 



