38 EKMAN, STUDIER ÖFVER SÖTVATTEN OCH DERAS ANALYS. 



den brungula återstoden var ännu rik på lättlösliga salter, enär 

 vattnet härstädes vanligen innehåller litet hafsvatten. För att 

 aflägsna hufvudmängden af dessa, bland hvilka det myckna klor- 

 magnesiet skulle verka störande vid bestämning af glödgnings- 

 återstoden, gjöt jag lösningen i helt tunnt lager — omkring 3 

 mm. högt — på en dialysator, hvarvid salterna mycket hastigt 

 genomgingo membranen och med vattnet utanför gåfvo en färg- 

 lös lösning af intensiv saltsmak. Då denna lösning började fär- 

 gas gulaktig afbröts operationen, dialysatorns innehåll utspäddes 

 till bestämd volum och på en del af denna lösning, som jag kallar 

 L, bestämdes afdunstningsåterstodens mängd och glödgnings- 

 förlust. Dervid erhölls af 100 cc. lösning 0,136 7 gr. afdunst- 

 ningsåterstod efter torkning vid 115° till konstant vigt. Denna 

 återstod, som var mycket hygroskopisk, försattes i platinaskålen 

 med vatten samt en noga vägd mängd (0,1820 gr.) vattenfri 

 soda, indunstades åter till torrhet och upphettades till blott full- 

 ständig förkolning af det organiska. Derefter utlöstes med 

 vatten de lösliga salterna och det olösliga upptogs på ett filtrum 

 af 0,0002 gr. askhalt, uttvättades och inaskades i platinaskålen;, 

 sedan tillfogades saltlösningen, hvarefter alltsammans försattes 

 med något kolsyrad ariimoniak ] ), indunstades och vägdes efter 

 försigtig upphettning. Sålunda erhölls på 100 cc. lösning, efter 

 afdrag af sodans vigt, 0,06 63 gr. mineraliska beståndsdelar, följ- 

 aktligen 0,0 7 04 gr. organisk substans. 



För att bestämma reduktionsfaktorn för den organiska sub- 

 stansen, gjorde jag af den nyssnämnda lösningen 12 andra 

 blandningar, så förtunnade att deras halt af organisk substans 

 steg med jemna multiplar från 0,ooo246 till 0,oo59i4 gr. på 

 200 cc. (1,23 till 29,57 per million). Dessa blandningar mot- 

 svarade sålunda till deras halt af organiskt 9 naturliga vatten 



') Behandling med blott kolsyra och vatten hade varit rigtigare. För salpeter- 

 syran, sem i vattenledningsvattnet innehölls till blott 1 vigtsdel per million, 

 sökte jag ej införa någon korrektion. Det högsta möjliga fel, som denna 

 qvantitet kunnat förorsaka, skulle ha uppgått till 5 % af det organiska i 

 vattnet, om ej hufvudmängden af nitraterna blifvit vid dialysen aflägsnade 

 jemte andra lättlösliga salter. 



