8 NILSON, UNDERSÖKN. ÖFVER THORIT OCH THORIUMS EQ.VIVALENT. 



tydligt. En vigtsdel vattenfritt cerosulfat erfordrar 1 ) 6,2 delar 

 vatten af 0°, men blott 5,7 delar af 20° till sin lösning och är 

 således något lösligare vid den senare temperaturen än vid den 

 förra; det vattenhaltiga saltet Ce 2 3S0 4 + 8EL 2 0, hvars bildning 

 här äfven kan komma i fråga, löses af 6,7 gånger sin egen vigt 

 vatten af + 20°. Vattenfritt thoriumsulfat löses 2 ) i omkring 20,6 

 delar vatten af 0°, det vattenhaltiga saltet 3 ) Th2S0 4 + 9H 2 

 behöfver deremot ej mindre än 88 delar vatten af samma 

 temperatur och säkerligen, enligt hvad ofvan redan blifvit an- 

 märkt, vida mera af 20° grader till sin lösning. Häraf torde 

 vara klart, att ceritoxidernas och de ännu lättlösligare gadolinit- 

 jordarnes sulfat, om de i ringa mängd förekomma lösta tillsam- 

 mans med en öfvervägande qvautitet thoriumsulfat, böra stanna 

 qvar i den moderlut, hvarur det sistnämnda vid uppvärmning 

 till vid pass + 20° utfaller i hydratiskt tillstånd; detta måste 

 äfvenväl blifva fallet med öfriga främmande och blott spårvis i 

 1 det råa thoriumsulfatet förekommande inblandningar såsom sul- 

 fat af uranyl, jern och mangan, och genom att flera gånger 

 upprepa samma förfarande borde till sist ett alldeles rent tho- 

 riumsulfat utfalla, allt förutsättningar, som genom nedan anförda 

 försök visat sig vara fullt berättigade. 



Det vattenfria sulfatet af den råa thoritjorden löstes lätt i 

 fem gånger sin egen vigt iskallt vatten. Rent thoriumsulfat 

 skall deremot, enligt nyss meddelade uppgift, behöfva något mera 

 än fyra gånger så mycket. Den af mig iakttagna större löslig- 

 heten af såväl orent som rent (se nedan!) salt kan vara bero- 

 ende dels deraf, att de inblandade sulfaten höja densamma, så- 

 som ofta plägar vara händelsen, dels låter den måhända förklara 

 sig ur thoriumsulfatets bekanta benägenhet, att gifva öfvermät- 

 tade lösningar. 



När en vid fryspunkten mättad lösning af det orena sul- 

 fatet, hvilken på grund af främmande inblandningar visade 



') Gmelin-Kkaut, Handb. d. CL II: 1, 514. 



2 ) Ibid. II: 1, 686. 



3 ) Ibid. II: 1, 688. 



